Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Karolina Idrisová

Na konci začátek

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a. s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 4769. publikaci

Odpovědný redaktor Lukáš Kovář
Sazba Eva Grillová
Návrh a grafická úprava obálky Michal Němec
Počet stran 128
První vydání, Praha 2012

© Grada Publishing, a. s., 2011
Ilustrace v knize © Hanka Skallová

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-247-4378-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7923-2 pro formát PDF
ISBN 978-80-247-7924-9 pro formát EPUB

KONEC

Paprsky nového dne se plížily za mými očními víčky. Snažily se, dotíraly, šimraly. Hladily mé smysly. Cítila jsem jejich jemné doteky, které přinášel náznak začínajícího léta. Vnímala jsem příslib tepla na mé pokožce. Do nocí zastřené mysli se prodralo vědomí hlubokého nádechu, nesoucí v sobě nezaměnitelné teplo jasného rána. Položila jsem se do pomalého pohybu svého hrudníku, který klesal v rytmu výdechu. Další pohyb hrudníku vyslal dech do končetin mého těla. Vnímala jsem pozemskou tíhu, která se dotkla mých chodidel a otřela se o chladnou temnotu v každém kloubu a zákoutí mého těla. Cítila jsem nutkání přidat se k radostnému rannímu cvrlikání za okny mé ložnice. Pokusila jsem se pohnout očními víčky. Zelené zdi mé ložnice se koupaly v zlatavém světle červnového pondělního rána. Do škvírky mezi má nateklá víčka nemilosrdně, bolestivě zaútočilo denní světlo. Podlehla jsem reflexu a s úlevou jsem se oddala únavě, kterou vyvolal nepatrný pokus o procitnutí a kterou nevypudil celonoční spánek. Opět jsem propadla do hluboké ochranné sametové propasti, ve které přestala existovat fyzická tíha, tak nesnesitelně svazující. Rozplynula se tíživá prázdnota, kterou jsem důvěrně poznávala, doprovázená věčným vyčerpáním, utvrzovaná ztrátou víry v jakékoliv lidské počínání. Byla jsem ochotna setrvat ve věčné tmě spánku.

Z dáli do mé mlhou zastřené mysli pronikl zvuk budíku. Pokusila jsem se ho naslepo nahmatat a umlčet. Někde v hloubi mé mysli se náhle vynořilo zoufalství z nezadržitelného příchodu nového dne a všeho, co s ním možná přijde. Propast velkého neznáma se plíživě, hrozivě přibližovala. Obešla mé zavřené oči a pronikla do středu mého těla. Byl to strach, který vibroval v okolí mého žaludku? Byla to vlna prožitého poznání, která ho sevřela? Náhlá vlna nevolnosti mě vymrštila do sedu z postele. Nejistě jsem položila chodidla na dřevěnou podlahu. Zadržela jsem dech, přivřela oči před jasným ránem a silou vůle jsem se vzepřela. Podařilo se mi udržet svoji váhu na vlastních nohou a dojít do koupelny. Stále napůl v bezvědomí jsem se naklonila nad záchodem a odevzdaně čekala na nevyhnutelné. Navzdory nezaměnitelným pohybům v mém žaludku ale nic nepřišlo. Opatrně jsem přitiskla svoje čelo na chladný povrch modrých kachliček na zdi, bolestně vnímajíc svůj přetrhaný dech. Potřebovala jsem si odpočinout. Představa, že bych si lehla na chladivou podlahu v koupelně, byla lákavá. Zhluboka jsem se nadechla, opět zadržela dech a pobídla své nohy, aby mě dovedly do měkké náruče gauče v obývacím pokoji. Zabořila jsem se do něj celou svou váhou. Uvítala jsem tu nenasytnou prázdnotu, která se pohotově přihlásila o moji mysl a tělo. Nechala jsem se jí pohltit. Cítila jsem její chtivé prsty, jež se mě chopily. Neodolala jsem jejímu vábení nabízejícímu jediný únik před nesnesitelným zmatkem mého fyzického a vnitřního bytí, navyšujícího se s každou sekundou, kterou jsem trávila na tomto světě. Nevzpouzela jsem se té nicotné prázdnotě, jejíž temnotu jsem již důvěrně znala. Tonula jsem hlouběji, dokud jsem nenarazila na přívětivé dno. Hodlala jsem tam zůstat.

Minuty, hodiny, dny? Mohla to být pouhá sekunda.

Ucítila jsem chladný dotek na mém čele.

…jsi nemocná…

Z dáli ke mně dolehl povědomý hlas.

„Nech mě být,“ odpověděla jsem. Nejspíš jsem ale nevydala ani hlásku, neboť doteky na mém čele a tváři neustávaly.

Další pokus otevřít oči do ostrého denního světla. Zahlédla jsem svoji maminku. Matně jsem si uvědomila její příjezd. Bylo to včera? Další příliv pozvolných vzpomínek z mého návratu ze zahraničí zpět do Prahy se náhle zatřásl. S překvapením jsem zjistila, že se pode mnou hýbe gauč. Hlas mojí maminky se opět jal něco říkat. Vnímala jsem pouze pohyby jejích úst. Její hlas se ztrácel někde v dáli za mou snahou se přimknout svou váhou na gauč. Znepokojil mě její pohled. Proč se na mě tak dívala? Řekla mi: „vydrž“? Proč?

Vztáhla ke mně svoji ruku. Ucítila jsem opět její chladivý dotek na mé tváři a čele. Chystala jsem se otevřít ústa, abych ji ujistila, že jsem v pořádku, když se naplno vrátilo moje vědomí a spolu s ním jsem pocítila zimu. Netřásl se gauč. Nekontrolovatelně se třáslo celé moje tělo.

Stlačila jsem rty a stiskla čelisti k sobě.

Vší silou, kterou jsem byla schopna vydat, jsem se opět přitiskla do gauče, abych zastavila ten chlad, který hlodal v každém záhybu mého těla. Někde mezi tmou, která si podřídila můj zrak a těžkým balvanem, který se položil do středu mého těla, jsem se pokusila nalézt cestu ke vzduchu v mých plicích. Zmocnil se mě strach. Nešlo to. Někde v dáli jsem zaslechla útržky slov. Další hlasy.

„… nevím, co mám dělat … mohla jsem to včera tušit …“

Ucítila jsem na svém těle přítomnost jemného, chladivého povrchu. Došlo mi, že mě do něčeho balí.

Zvonek a další hlasy.

„…díky, že jsi přijela. Už včera, když dorazila z cesty, byla divná…“

Zaslechla jsem svoje jméno.

„…to je v pořádku, slyšíš? Budeš v pořádku!…“

Chtěla jsem tomu hlasu, který jsem určitě znala, přitakat. Chtěla jsem ho ujistit, že to se mnou není tak zlé, že se nemusí ničeho obávat. Chystala jsem se odpovědět, ale nenalezla jsem schopnost otevřít svoje ústa, vydat hlásek. Náznak vnějšího světa se opět ponořil do tmy.

ROZCHOD

„Vypadáš dobře.“

„Vždy jsi byl dobrý lhář.“

„To bolí.“

„To je vpořádku.“

Ticho.

Vmé odpovědi nebyl náznak zlosti. Myslela jsem to vážně.

Michal se na mě zadíval. Cítila jsem nevyřčený otazník. Opětovala jsem jeho pohled. Zahlédla jsem nepatrný stín, který se přenesl přes jeho průzračné modré oči. Bylo to znepokojení? Obava? Možná to byla pouhá hříčka odpoledního světla, které proudilo skrz klenuté okno, proti němuž se usadil vmém tanečním studiu.

Zhluboka jsem se nadechla, abych utlumila pocit nervozity, který začínal kroužit okolo mého žaludku. Upřeně jsem opětovala pohled muže, bez kterého se neobešlo několik let mého života. Seděl přede mnou, vyčkával. Obě paže, jejichž tíhu arysy jsem důvěrně znala, měl volně položené na svých stehnech. Po mé poslední odpovědi nepatrně sklopil bradu apřivřel oči. Ticho pokračovalo.

„Chybíš mi,“ řekl mi dnes ráno do telefonu, bez pozdravu abez potřeby zjistit, jestli na druhé straně doopravdy jsem. Kdysi se mi po této větě zastavil dech. Po nějaké době, kdy mezi námi vznikl milenecký vztah, jsem se této větě pravidelně zasmála. On by utrousil poznámku, že příště si toto vyznání odpustí, když ho neumím řádně ocenit. Naoko by dělal uraženého ajá bych svnitřním napětím čekala na další větu, doufajíc, že tento hovor potrvá co nejdéle avyústí vjeho návrh, že by mě rád viděl.

„Chybíš mi,“ zopakoval ještě jednou do telefonu aškádlivě dodal, „ty mě nechceš vidět?“

Otálela jsem sodpovědí. To ráno jsem se po dlouhé absenci poprvé vydala do svého tanečního studia, navzdory protestům mé maminky. Poté, co se vpéči lékařů uzdravilo mé tělo, jsem se potřebovala soustředit na studio. Na řešení jeho další existence. Jeho otázka mě zaskočila. Vše bylo najednou jinak. Spřekvapením jsem si začala uvědomovat, že nevím, jestli se sMichalem chci setkat. Vlastně se mi sním nechtělo ani mluvit. Kam se poděl pocit vnitřního jiskření, který mě pronásledoval odprvního momentu, kdy jsme se potkali? Ten povznášející pocit, kdykoliv se konečně ozval, aby mi oznámil, že se můžeme vidět. Ten pocit náhle nabytého, leč prchavého štěstí se bez rozloučení avarování vytratil. Tak náhle anepozorovaně, jako před několika lety přišel.

„Chybíš mi,“ zopakoval ještě jednou, potřetí.

Hlavou mi náhle bleskla odpověď, kterou jsem spolkla ahledala společensky přijatelnější, neutrální reakci. Pokoušela jsem se zastavit proud svých myšlenek, jejichž spouští byl on sám. Pečlivě jsem vduchu pro sebe odříkávala každou slabiku: Proč-mi-voláš-právě-teď-když-se-konečně-snažím-normálně-fungovat? Jestli-jsem-ti-chyběla-mohl-jsi-za-mnou-přijet-do-nemocnice-kde-jsem-před-měsícem-strávila-celý-týden. Mohl-jsi-přijet-za-mnou-domů-kde-jsem-strávila-další-týdny-v-rekonvalescenci. Mohl-jsi-mi-zavolat-napsat…

Silou nádechu jsem zastavila neutuchající proud, který se ve mně spustil. Nemělo to cenu. Navzdory textovým zprávám, které jsem mu znemocnice poslala, neuznal za vhodné se mi celých následujících pět týdnů ozvat.

Nadále jsem svírala svůj telefon anesmyslně se do něj pokusila usmát. Vím, co by mi řekl.

Nelíbilo by se to tvé mamince, kdybych za tebou přišel. Řekl by to chlácholivým hlasem rodiče nad rozmary svých rozmazlených potomků. Aměl by pravdu. Moje maminka, která na nějaký čas přesídlila do mého bytu vhlavním městě, aby na mě po nemoci dohlédla, by neměla radost. SMichalem se potkali pouze dvakrát astačilo jí to.

Zasloužila by sis hodnotnější vztah, opatrně tehdy shrnula svoje pocity.

„Vypadáš opravdu dobře,“ přetrhnul niť mých vzpomínek. Pousmál se spokojeně. Po několika minutách ticha se opět chopil kontroly nad vývojem konverzace mezi námi. Sledovala jsem, jak se pohodlně zavrtěl na pohovce anatáhl nohy. Poté na mě upřel pohled anatáhl mým směrem svoji pravici. Opětovala jsem jeho pohled ahledala vněm odezvu vnitřní prázdnoty, která mě každou vteřinou pohlcovala.

Dorazil dnes za mnou v15 hodin, opůl hodiny později než bylo domluveno, se širokým úsměvem azářícím sebevědomím, oděný do modré sportovní košile, která obepínala jeho vypracovanou hruď. Trpělivě jsem čekala udveří, než přejde dvůr aprojde vstupní halou činžovního domu, kde se již několik let nacházelo mé taneční studio. Nepostrádala jsem nutkání vyběhnout mu vstříc, zavrtat svoji hlavu do oblaku kořeněného parfému na jeho hrudníku anechat se unést jeho nadšením abezstarostným šarmem, tak nakažlivým, že veškeré moje vlastní myšlenky by přestaly existovat. On byl stále takový, jaký byl vždy, opakovala jsem si vduchu apotlačovala nechuť pokračovat vtomto setkání. To já jsem se změnila! Poodstoupila jsem od vstupních dveří do studia avyčkávala, až vejde dovnitř. Proti svému zvyku jsem se kněmu nenatáhla. Na chvíli se na mě zadíval, zaváhal, ale vzápětí opět probleskl jeho bezstarostný úsměv. Věděla jsem, co přijde. Na rtech jsem ucítila letmý polibek.

„Jsi dobrá aměl bych ti poblahopřát,“ pousmál se na mě blahosklonně. Pohledem zavadil orecepční stůl na protější straně vedle vchodu do sálu, kde se blýskal nově nabytý pohár, který jsem nestačila zařadit na polici.

„To je nový úlovek?“

Tón jeho hlasu byl odlehčený.

Přikývla jsem. Bylo to poslední taneční ocenění zmezinárodního tanečního festivalu vBerlíně, které se mi navždy vrylo do paměti. Po pár dnech po jeho získání jsem se vrátila do Prahy apoprvé zakusila nezaměnitelný stav selhání vlastního těla aabsolutní nedostatek psychických sil.

„To bylo před…,“ najednou se zarazil. Viděla jsem na jeho výrazu, že nevěděl, jak popsat moji nedávnou situaci.

Přikývla jsem. Ano, bylo to poslední ocenění ze zahraničního festivalu, které jsme si spolu smými tanečnicemi ze studia přivezly. Den po návratu jsem skončila vnemocnici sdiagnózou – mé tělo se nedokázalo vypořádat stotálním vyčerpáním, nízkým tlakem anedostatečnou funkcí štítné žlázy.

„Stejně jsi dobrá… nikdy bych nevěřil…“ na chvíli se zastavil aporozhlédnul se.

„…že dokážu postavit taneční studio audržet si ho?“ Nelíbil se mi můj vlastní hlas, nesoucí náznaky ironie, která špatně zakrývala původní úmysl.

„…že jsem čtyři roky ve vztahu, který nikam nevede?“ chtělo se mi dodatečně zakřičet.

Zvítězila únava. Spolkla jsem jedovatou slinu.

„Neznám nikoho, kdo by své práci věnoval tolik co ty, aještě ktomu dovedl skupinu amatérských tanečnic ktolika vítězstvím vzahraničí,“ ignoroval mě atvrdošíjně pokračoval vnezávazném tématu.

Nový příliv vzteku. Prudce jsem se postavila na nohy azavrávorala. Můj náhlý výbuch překvapil mě samotnou. Michal ke mně přiskočil sustaraným výrazem.

„Povolili ti doktoři vycházet ven?“

Bylo jasné, že nic nepochopil. Nikdy nic nechápal. Ani nemusel. Od samého počátku našeho vztahu jsem přijala roli chápajícího druha. Toho partnera bez závazků, který se mohl amusel přizpůsobovat. Dobrovolně jsem vstoupila do kolotoče vztahu, ve kterém byla pravidla stanovena avšechna místa obsazena ještě před mým nástupem. Už mě nebavilo na Michala čekat, věřit jeho slibům, které oddalovaly společnou budoucnost. Síla tohoto uvědomění mi vyrazila dech. Jak jsem tohle mohla dopustit? Opět se mi zatočila hlava. Po letech omamné jízdy zběsilou rychlostí někdo prudce zatáhl za brzdu. Nebyla jiná možnost, než vyskočit ven na tvrdou zem. Byl nejvyšší čas.

„Starala se otebe Zuzka?“ Michalův hlas opět přitáhl moji pozornost.

Vybavila se mi její poslední návštěva vmém bytě na západním okraji hlavního města před několika dny. Následoval příchod další kamarádky znašeho trojlístku, Heleny. Obě přítelkyně prohlásily, že je nejvyšší čas opět zahájit naše pravidelné sedánky. Zuzana, naše paní doktorka, jak ji láskyplně oslovovala moje maminka, mě ale neopomněla vyšetřit. Uplynuly dva týdny ode dne, kdy mě propustila zkrčské nemocnice.

„Slibuješ, že si dáš přes léto volno anebudeš tančit?“ Zuzanin pohled byl hraně přísný. Odtušila jsem ale, že každé vyslovené slovo myslela vážně.

„Slibuju.“

Zjevně předpokládala zmé strany zápornou reakci. Rychle se vzchopila.

„Abudeš pravidelně jíst? Už žádné osmihodinové tréninky přes celý víkend bez jediného normálního jídla?“

Seděla jsem na krémové sedačce ve svém obýváku, který byl propojený sminiaturní kuchyní. Vzrcadle na protější zdi jsem zachytila svůj obraz. Ina tu třímetrovou dálku byly stále patrné tmavé kruhy pod očima. Koutky menších úst nenaznačovaly touhu po návratu do proudu každodenního života. Tmavé dlouhé vlasy stažené do culíku odhalovaly zbytečně vystouplé klíční kosti. Vpestrém světle korálkové svítilny, kterou jsem si přivezla zdovolené vTunisu, působila moje pleť našedle. Nemohla jsem se na sebe koukat.

Helena se na gauči vedle mě zavrtěla.

„Kéž by mě někdo musel nutit do jídla…“

Zuzka po ni loupla okem.

„Tak co? Budeš jíst?“

Otázka paní doktorky patřila mně.

„Tobě snad ještě nikdo nevysvětlil desatero kamarádství? Pravidlo č. 3 říká: Nikdy nebudeš mít propadlejší břicho než tvoje kamarádky. Jestli se ti do pár týdnů nesrovná břicho, budu stebou muset přerušit kontakty…“

Helena osobitě podpořila nezodpovězený požadavek mé osobní paní doktorky.

Donutila mě ksmíchu. Obě byly horší než moje maminka, která se zmého bytu nehnula od doby, kdy se stala svědkem selhání mého organismu. Stála udveří do obývacího pokoje smedikamentem, kterému věřila nejvíc. Stácem plným jídla.

Zuzka spokojeně zakývala hlavou.

„Nebudu ti říkat, že bys měla být nějaký čas vklidu, bez stresu. Sama teď musíš vědět, že se potřebuješ odstřihnout od jakýchkoliv náročných situací. Nic neřeš. Dopřej si čas…“

„OK, paní doktorko,“ také jsem se pokusila oodlehčený tón. „Jak se to dělá? To, co mi tady všechno říkáš.“

„Stačí, když na pár týdnů přestaneš pracovat anehneš se daleko od domova. Dober tyhle prášky apak uvidíme,“ opětovala hravě můj dotaz. „Postavíme tě na nohy. Třeba pak zjistíš, že nemá cenu se takhle štvát a…,“ naklonila se kmému pravému uchu asnížila hlas:

„…azkus se zbavit toho mizery.“

Tomu mizerovi jsem se teď koukala do očí. Jeho pravá ruka mě stále přidržovala. Jak snadné bylo zavrtat moji hlavu pod jeho paži anechat zapomenout celý vnější svět. Nejspíš omě měl doopravdy starost. Teď itehdy, když jsem strávila vnemocnici celý týden, ačkoliv ani jednou nepřišel. Nenapadlo ho to, nemohl, nebo jednoduše nechtěl. Kdo ví. Stejně na tom nesejde. Vymanila jsem se zjeho objetí aotočila se koknu svýhledem na zeleň ve středu pražských Vinohrad. Ticho mezi námi nabývalo na intenzitě. Cítil to. Věděla jsem to. Bylo to na spadnutí.

„Co budeš dělat?“

Na hraně jeho hlasu se ozývala ublíženost.

„Nic.“

„Astudio?“

„Mám lidi, kteří se postarají omé hodiny. Iochod studia.“

„Nepotřebuješ… pomoc?“

Pootočila jsem hlavu jeho směrem.

Zavrtěla jsem hlavou.

„Sama to nezvládneš.“