Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jozef Šefčík

Začínáme včelařit

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5552. publikaci

Odpovědná redaktorka Helga Jindrová
Návrh obálky, grafická úprava a sazba: Eva Hradiláková
Fotografie na obálce a v knize: Jozef Šefčík

Počet stran 96 a 16 stran barevné přílohy
První vydání, Praha 2014
Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Eva Hradiláková, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-4857-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořila Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9278-1 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9279-8 (ve formátu EPUB)

Úvod

„Příteli“, jelikož jsi otevřel tuto knihu, zřejmě máš zájem o včely, proto prosím přijmi oslovení, které mezi sebou používají včelaři.

Často vzpomínám na své začátky, kdy mě starý, odborně poměrně pokročilý včelař zasvěcoval do tajů včelaření. Učil mě poznávat včely dělnice, trubce a jejich matku, ale hlavně mě naučil včelám rozumět.

I přesto, že jsem vystudoval včelařskou školu, více než 25 let působil jako učitel včelařství, absolvoval mnoho zdokonalovacích školení, nikdy bych o sobě netvrdil, že všechno vím. Včely nás leckdy dovedou překvapit a vytvořit situace, které zatím neumíme vysvětlit. Řeknou si o všechno, co zrovna potřebují. Mají své zákonitosti života, které chovatel musí respektovat.

Setkáte se s včelaři, kteří vám budou tvrdit, že jejich způsob ošetřování včel a jejich úl je ten nejlepší. Vyslechněte je, ale snažte se najít si svou správnou cestu, která bude podložena neustálým studiem odborné literatury a vlastní zkušeností.

I když u nás už v poslední době vzniklo několik včelařských farem s větším počtem včelstev, převládá v České a Slovenské republice zájmové včelařství. Avšak i to vyžaduje alespoň minimální odborné znalosti, které určitě naleznete v této publikaci.

Na začátku svého psaní jsem si kladl otázku: „Komu má kniha sloužit, jaké skupině včelařů?“, ale již samotný název publikace napovídá, že patří do rukou především začátečníkům. Ti, kdo o včelách už něco vědí, zde rovněž naleznou mnoho praktických návodů ke zlepšení své včelařské činnosti. Věřím, že jim mé postřehy, rady a zkušenosti pomohou najít potěšení a radost ze včelařské praxe.

Jozef Šefčík

Historie chovu včel

Dnešní včely žijí na zeměkouli asi 15 milionů let. Přežily dobu ledovou proto, že se přesunuly do Afriky. Po oteplení, asi před deseti tisíci lety, vedla jejich cesta přes Španělsko směrem na sever Evropy, kde se rozšířily po celém kontinentě, a dále směrem do Asie.

Postupem času včely měnily svá obydlí. Nejdříve žily v různých terénních nerovnostech. V zalesněných plochách jim jako obydlí sloužily hlavně dutiny stromů – brtě, ze kterých lidé, tzv. brtníci, vybírali divoké plásty s medem. Už z dob vypalování pralesů mají včely geneticky zakódováno před kouřem utíkat. Brtníci o této skutečnosti věděli a už tehdy používali různé dýmáky (jednoduché nástroje na vykuřování včel z dutin stromů), aby se dostali k zásobám medu.

Poté, co lidé objevili blahodárné účinky medu, začali stěhovat včely blíže ke svým obydlím. Přechovávali je v hliněných úlech a dřevěných špalcích. Při medobraní se z klátů vylamovaly plásty s medem – voštiny, čímž se vždy včelí voskové dílo poškodilo a včely ho musely opětovně postavit.

Bez hrubého zásahu nebylo také možné včely prohlížet. Švýcarský včelař François Huber proto jako první sestrojil úl s vysunovacími rámky, do nichž stavěly včely plásty a díky nimž bylo možné dovnitř nahlížet.

Od poloviny 18. století se také v Evropě začaly vyrábět různé truhlíkové dělitelné úly. Skutečný rámek do úlu a také dělicí mateří mřížku vynalezl jako první ukrajinský včelař P. I. Prokopovič začátkem 19. století.

V polovině 19. století objevil americký včelař Lorenzo Langstroth tzv. včelí mezeru. Povšiml si, že pokud ponechá mezi jednotlivými voskovými plásty 1 nebo mezi voskovými plásty a stěnami úlu prostor menší než 6 mm, včely ji vyplní propolisem, čímž spojí plást s úlem. Ponechá-li mezeru větší než 9,5 mm, včely v ní postaví plást z vosku, takže se opět pevně spojí včelí dílo se stěnami úlu. Rozmezí mezi 6 a 9,5 mm je včelí mezera, které si včely přestanou všímat. Z této skutečnosti vyvodil, že volně vyjímatelná část úlu se musí nacházet právě ve včelí mezeře. Na základě svých pozorování navrhl a nechal si patentovat nový typ včelího úlu, který by se dal volně rozebírat a rozšiřovat, aniž by docházelo k podráždění včel. Nepoužíval úly s pevným dnem a víkem, ale s víkem umožňujícím přístup shora. Zkonstruoval vlastně první systém nástavkových úlů, který se takřka v nezměněné podobě používá dodnes a je mezi včelaři oblíben kvůli snadnému ošetřování včel.

Košnice

Koncem třicátých let 19. století J. N. Oettl v Čechách zhotovil ze slámy nástavkové úly. V roce 1904 předvedl na sjezdu včelařů v Brně František Adamec rámkovou míru 39 x 24 cm a nazval ji českou, tzv. Adamcovou mírou. Tento rozměr se i v současné době používá u českých včelařů nejvíce.

Starý nedělitelný úl

Již od konce 19. století se u nás vyráběly nejrůznější úly a doslovně platilo přísloví „co včelař, to výzkumník“. Nesly názvy jako „Pětiletka“, „Ležan“, „Budečák“, „Moravský univerzál“ a vznikla i řada dalších bez konkrétního pojmenování. První pokus o zavedení úlů s jednotnou rámkovou mírou 37 x 30 cm a názvem Čechoslovák proběhl v tehdejší ČSSR v roce 1960. Tento úl se nerozšířil, ale později se vyráběl jako nástavkový s oddělitelným dnem. Prvním sériově vyráběným nástavkovým úlem byl tzv. Tachovský úl. Byl zaveden pro největší včelařský podnik své doby, státní statek Tachov. Pro drobné včelaře byly později vyvinuty nástavkové úly jednoduché konstrukce K-39 nebo K-42.

Nezastupitelné místo v historii mají rovněž úly ze slámy, tzv. „košnice“, které se používaly ještě v první polovině 20. století zejména na východním Slovensku a omezeně také v Čechách. Protože sláma patřila v minulosti mezi velice levné a oblíbené materiály, můžeme ještě dosud vidět ve skanzenech různé slaměné nástavky (obrázek 1 v barevné příloze).

1 Jako včelařský termín se nejčastěji používá pojem voskový plást. Plást může obsahovat med, pyl nebo včelí vývojová stadia – plod. Prázdný plást se nazývá souš. V podstatě synonymum slova plást je pojem včelí dílo. Slovo plástev je dnes pociťováno jako literární, básnický pojem. Je zpravidla plná medu.

České včelařství

Včelařství patří u nás mezi nejstarší lidské činnosti. Zabývá se chovem včel a získáváním jejich produktů, a to zejména medu, včelího vosku, mateří kašičky, propolisu a pylu. Do zahájení výroby cukru byl med hlavním sladidlem v naší kuchyni.

V zápisech církevních hodnostářů z roku 1267 se můžeme dočíst, že už olomoucký biskup Bruno ve svých listinách rozlišoval včely v lese a včely při usedlostech a nechal na několika moravských usedlostech postavit tzv. „zahrady pro včely“.

Ve 14. století začala v německých zemích hromadná těžba medu z lesních brtí. Brtníci šplhali po stromech a z dutin stromů, které obývaly včely, vylamovali části medných plástů, z nichž získávali med.

První patent vydal král a císař Karel IV. a platil pro včelaře v norimberské oblasti. Včelaři měli vlastní právo a soudy, mohli nosit zbraň, měli vlastní cechy a tehdejší společnost si jich velice vážila.

Postupně se začal chov včel přesouvat z lesních brtí blíže k obydlím do tzv. klátů. Kláty už byly člověkem vydlabané kmeny stromů nebo zastřešené špalky, do nichž byl lepší přístup, protože se stavěly na zem.

V roce 1775 vydala rakouská císařovna Marie Terezie Včelařský patent pro Dolní Rakousy a Moravu, o rok později pro Čechy, díky němuž získali včelaři mnoho výhod. Chovatelé včel byli zbaveni daní a dalších poplatků. Za to museli vrchnosti dodávat vosk. Po Vídni byly zřízeny včelařské školy v Brně a v Novém Kníně (1776). Včelařství se přednášelo v kněžských seminářích a z knězů se stali na tu dobu už školení včelaři.

Také samotný chov včel prošel určitým vývojem. Během první poloviny minulého století se počty včelstev zvyšovaly přirozeným způsobem z rojů a matky se odchovávaly z rojových matečníků. Na území dnešní České republiky převládaly v té době matky černé německé včely. Postupně na východ se chovaly převážně vlašské a jižně kraňské včely. Importem cizokrajných včelstev však docházelo ke vzájemnému nekontrolovatelnému křížení těchto zeměpisných plemen s negativním dopadem. Projevilo se to zejména v malých výnosech medu, agresivitě včel a velké rojivosti. Ještě například v polovině minulého století byla výnosnost medu ze včelstva maximálně 20 kg.

V šedesátých letech 20. století provedl Výzkumný ústav včelařský v Dole řadu srovnávacích pokusů, při kterých bylo jednoznačně prokázáno, že se včelou kraňskou lze docílit mnohem lepších výsledků. Proto byl v sedmdesátých letech vyhlášen program výměny značně překřížených místních včel za včelu kraňskou. Výměna ovšem nebyla jednoduchá a mnoho chovatelů se k tomuto programu stavělo velice kriticky.

Během poměrně krátké doby se však ukázaly přednosti chovu včely kraňské, která má na rozdíl od jiných linií poměrně rychlý jarní rozvoj a díky délce svého sosáku dokáže využívat veškerou snůšku. Postupně bylo docíleno mnohem vyšších výnosů a včela kraňská od té doby zaujímá pevné místo ve včelstvech na území ČR. Pro potřeby včelařů se kvalitní inseminované matky z Výzkumného ústavu včelařského a dalších pracovišť, které se inseminací zabývají, množí ve šlechtitelských chovech, které jsou na velice dobré úrovni a pod stálou kontrolou Výzkumného ústavu včelařského a chovatelské komise Českého svazu včelařů. Pro genetickou čistotu kraňské včely je proto velice nevhodný a také nebezpečný import včelích matek z cizích zemí.

Po roce 1990 došlo na území ČR k velkému poklesu chovu včel. Důvodů bylo několik: rozpadla se výkupní síť medu, nezdařila se privatizace včelařské společnosti Včela Předboj, noví soukromí výkupci, kteří si zakládali firmy, stanovovali ceny medu pod výrobními náklady. Mnozí chovatelé včel také nedokázali prodávat med přímo konzumentům, nebyly k dostání vhodné obaly na med, včelaři se nedokázali orientovat v nové veterinární a potravinářské legislativě, některé odradila představa vysokých nákladů na modernizaci provozu. Navíc řada velmi schopných a podnikavých lidí se začala realizovat ve svých firmách (což dříve nešlo) a včely, se kterými podnikali doposud (což částečně šlo i za minulého režimu), postavili dočasně na vedlejší kolej. Počty včelstev klesly do roku 1997 téměř o 40 % a dosud se jen mírně zvyšují.

Česká republika každopádně patří mezi státy s největší organizovaností včelařů. Český svaz včelařů se stal občanským sdružením, které má v současnosti více než 46 000 členů, což představuje celkem 98 % všech chovatelů. Ti chovají kolem půl milionu včelstev, přičemž průměrný počet se pohybuje kolem 10 až 30 včelstev na jednoho chovatele. Vzniklo rovněž několik velkých včelařských farem.

Občanské sdružení Český svaz včelařů sdružuje různé kategorie chovatelů. Největší skupinu tvoří hobby včelaři, do svazu je začleněna i Pracovní společnost nástavkových včelařů a početně sice malou, avšak významnou skupinu tvoří komerční včelaři. Český svaz včelařů je členem mezinárodní federace Apimondia, která sídlí v Římě a sdružuje 51 národních včelařských svazů a organizací zabývajících se včelařstvím.

V současné době je už možné zakoupit vhodné obaly na med a včelaři se také naučili prodávat své produkty odběratelům přímo, tzv. ze dvora, anebo na farmářských trzích. Podařilo se rovněž stabilizovat zdravotní stav včelstev odolných zejména vůči roztoči Varroa destructor a daří se lokalizovat v začátcích nejzávažnější onemocnění – mor včelího plodu.

České včelařství má své vzdělávací centrum v Nasavrkách, kde je možné vystudovat obor včelař na středním odborném učilišti. Další vzdělávací středisko se nachází v Hranicích na Moravě a Blatné pod vedením Pracovní společnosti nástavkových včelařů.

Včelaři vydávají odborné časopisy „Včelařství“ a „Moderní včelař“.

Kdo může chovat včely?

Na území ČR může chovat včely každý, dokonce i osoby nezletilé. Chovatel včel sice nemusí být organizován ve Svazu včelařů, nicméně členství má své výhody. Při pořizování včel nemusí nikomu prokazovat své odborné znalosti, je však povinen dodržovat zákon č. 166/99 Sb., o veterinární péči a o změně souvisejících zákonů (veterinární zákon), který určuje, za jakých podmínek a jakým způsobem lze včely chovat. I neorganizovaný včelař musí dodržovat veškerá nařízení veterinární správy a pokud vznikne podezření, že nedodržuje platné předpisy, může u jeho včel veterinární správa provádět stejné kontroly jako u jiných zvířat.

Ochrana včel v právních předpisech

V současné době danou problematiku upravují dva předpisy: Zákon č. 326/2004 Sb., o rostlinolékařské péči a o změně některých souvisejících zákonů, a Vyhláška č. 327/2012 Sb., o ochraně včel, zvěře, vodních organismů a dalších necílových organismů při použití přípravků na ochranu rostlin.