Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Anna Hudáková, PhD

Kvalita života seniorů v kontextu ošetřovatelství

Hlavní autorka a editorka:
PhDr. Anna Hudáková, PhD.

Spoluautorka:
PhDr. Ľudmila Majerníková, PhD.

Recenze:
Dr.h.c. prof. PhDr. Anna Eliašová, PhD.
Doc. PhDr. Lucia Dimunová, PhD.

Poděkování:
Monografie byla vydána díky finanční podpoře společností:
HUDOS Service s. r. o. Bardejov, SLIVTOUR Bardejov a GlaxoSmithKline s. r. o. Bratislava.
Naše poděkování patří i našim rodinám a přátelům za jejich podporu. Rovněž chceme poděkovat Mgr. Vlastě Wirthové za její vstřícnost a pomoc při vydání monografie.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a. s.

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

© Grada Publishing, a.s., 2013
Cover Photo © fotobanka allphoto, 2013

Vydala GRADA Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 5220. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 128
1. vydání, Praha 2013

Vytiskla Tiskárna PROTISK, s. r. o., České Budějovice

Názvy produktů, firem apod. použité v této knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-4772-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

ISBN 978-80-247-7575-3 (pro formát PDF)
ISBN 978-80-247-7737-5 (pro formát EPUB)

Předmluva

Stárnutí člověka patří k přirozeným jevům lidského života. Období geriatrického věku je charakterizováno svými specifiky, ale také nečekanými změnami, které nutí seniora konfrontovat svou kvalitu života se změnami zdravotního stavu a prostředí. Ošetřovatelství má svou prioritní úlohu v interakci s geriatrickým pacientem. Výsledek adaptace staršího člověka na změnu aktuálního stavu vytváří důležité kritérium jeho kvality života.

Demografické změny ve společnosti jsou výzvou pro opatření parlamentů jednotlivých států, organizací, ale hlavní prioritu pro vykonání změn v prožívání seniorské populace má ošetřovatelství. Úroveň každé společnosti reprezentuje její sociální politika, jejíž doménou je kromě jiného péče o děti a starší občany. Obor geriatrie začíná mít tendenci pro konstruktivní změny v působení na život starého člověka. Prioritní postavení v péči o tuto populaci patří nezbytně ošetřovatelství v geriatrii jako vědnímu oboru, který profesionálním a standardním způsobem poskytuje služby seniorům. Na základě těchto skutečností je nezbytné, aby se v dostatečné míře analyzovala jejich kvalita života.

Monografie je určená skupině odborníků z oblasti geriatrie, ošetřovatelství v geriatrii a sociálních věd, kteří se zabývají otázkami kvality života seniorů. Předkládaná publikace poskytuje nové, vlastním výzkumem získané poznatky o kvalitě života geriatrické populace, konfrontuje ji s výsledky domácích a zahraničních studií, přičemž se zaměřuje na problematiku mobility, soběstačnosti, emocionální pohody, podpory okolí a spokojenosti se zdravím u seniorů. Výsledky analyzovaných statistických ukazatelů v publikaci poukazují na potřebu kooperace ošetřovatelství se sociální složkou, implementaci komunitního ošetřovatelství a inkorporaci denních stacionářů a jiných zařízení pro seniory v rámci koncepčních změn v geriatrii.

Autorky

Úvod

Kvalita života se jeví jako dynamicky se měnící proces, který je ovlivněn mnoha činiteli. Uvedený pojem je součástí společenského života a stává se kritériem i cílem ošetřovatelské péče. Ošetřovatelská praxe se soustřeďuje na uspokojování potřeb pacienta a zohledňuje celostní, tedy holistický přístup. Její doménou by měla být v každé situaci potřeba pacienta a jeho aktuální požadavky. Z tohoto důvodu má ošetřovatelství dominantní postavení mezi obory, které se věnují problematice kvality života.

V geriatrii je nevyhnutelné hodnocení potenciálu zdraví a funkčního stavu pacienta a následně intervenování ve smyslu jeho zlepšení. Stejně je důležitá kontinuální podpora kvality života, která je podmíněná zdravím seniora, a multidisciplinární přístup při realizaci ošetřovatelských programů. Diagnostika v geriatrii je komplexní, vícerozměrná a je problémově orientovaná (zaměřená víc na nemocného než na nemoc). Ošetřovatelská péče o seniory uspokojuje jejich potřeby, zohledňuje geriatrické syndromy, respektuje specifika geriatrického věku a zajišťuje standardní péči.

Skutečnost, že kvalita života je subjektivně vnímána jako mnohorozměrná veličina, si zaslouží pozornost výzkumníků z oboru psychologie, sociálních věd, ale hlavně všech odborníků oboru ošetřovatelství. Kvalita života člověka je přímo úměrná míře uspokojování jeho základních životních potřeb a naplňování jeho cílů. Širokospektrální pojem kvality života je třeba vnímat ve vztahu k prostředí. U seniorské populace je to často okolí ošetřovatelské a sociální, které předpokládá nejen jejich vzájemnou symbiózu, ale také uspokojivou adaptaci seniora nebo geriatrického pacienta na faktory prostředí. Senioři jsou částí populace, která během svého života vytvářela obrovské hodnoty pro společnost, proto jako potenciální pacienti a osoby se sociálními požadavky mají nárok na plnohodnotný a kvalitní život.

1Status ošetřovatelství ve společnosti

Ošetřovatelství představuje nejstarší činnost, která ve svém obsahu inkorporuje ochranu, podporu a uchování zdraví a péči o nemocné. Podle Farkašové (2010) je nejmladší vědní disciplínou, a proto absentují mnohé záznamy z jejích historických událostí. V zájmu ošetřovatelství je prioritně osoba, rodina a komunita ve zdraví a nemoci. Thupayagale (2005) uvádí, že v rámci historického vývoje ošetřovatelství zaznamenává hlubokou absenci profesionálního uznání od jiných oborů a profesi sestry prezentuje jako povolání. Samotný termín „ošetřovatelský“ simuluje pojmy jako bezmocnost a méněcennost. Historický profil ošetřovatelství v některých ohledech přispěl k jeho stagnaci nebo vnímání jeho statusu výlučně ve formě povolání. Ošetřovatelství bylo původně určeno pro svobodné ženy pocházející z dobře situovaných rodin, kde byl jasně stanovený profil majetku a prestiže. Postupným vývojem se z humanitárních podob etablovalo do pozice profesionálního oboru. Mnoho autorů definovalo ošetřovatelství jako profesi, také jako vědu a jako umění (Burhans, 2008; George, 2002; Flaming, 2002). V současnosti předpokládáme, že vývoj ošetřovatelské profese bude kontinuálně zaznamenáván a její požadovaný ekvivalent v rámci dosažení uznání v societě zajistíme tím, že opustíme status quo. Ošetřovatelství potřebuje sociální paradigmata, která by pomohla jiným lépe jej vnímat, porozumět a interpretovat. Z mnohých studií uskutečněných v ošetřovatelství (Marečková, 2006; Holmanová et al., 2006; Zeleníková, Žiaková, 2009) je evidentní, že pokud sestry chtějí vykonat minimální změny ve spojitosti s vnímáním ošetřovatelské profese, musí zaměřit své aktivity na postoje okolí. Pokud ale vyžadují radikální změnu, pak musí revidovat základní paradigmata této vědy. Zeleníková a Žiaková (2010) uveřejnily 50 validizačních studií s cílem analýzy ošetřovatelských diagnóz. Výsledky analýzy přispěly k rozšiřování poznatků o metodice výzkumu v oblasti validizace ošetřovatelských diagnóz a zároveň k efektivnějšímu výběru ošetřovatelských zásahů, které následně zvyšují kvalitu ošetřovatelské péče.

Na úrovni vědy má ošetřovatelství snahu ustoupit od biomedicínského modelu péče, který prezentuje instrumentální ošetřování bez aktivizace pacienta. Nové vědecké přístupy v ošetřovatelství vycházejí z holistického přístupu k člověku ve zdraví i v nemoci. Základem metod je analýza vzájemných vztahů a vazeb čtyř základních pojmů: člověk – zdraví – prostředí – ošetřovatelství (Žiaková a kol., 2007).

Ošetřovatelství, podobně jako medicína, je jako forma lidského jednání v každé etapě svého historického vývoje ovlivněná sociokulturními podmínkami. Dynamický charakter ošetřovatelství jej zařazuje mezi přírodní, lidské a sociální vědy. V interakční ošetřovatelské praxi jsou zakomponovány empirické interpretační a sociální vědomosti v souladu s fenomenologickým přístupem (Scheel et al., 2008). Uvedená praxe v ošetřovatelství zahrnuje různé druhy komunikace, konkrétní vztahy a zapojení pacienta do léčebného a ošetřovatelského procesu. Podle Lynna et al. (2007) ošetřovatelská péče navazuje na humanitární charakter vzdělávání, praxe, výzkumu a jiných odborných aktivit. Burhans a Alligood (2010) ve své studii pozorovali, že hodnocení kvality péče o pacienty je neúplné a neefektivní bez zjištění perspektivy samotných sester. V rámci uznání statusu ošetřovatelství z hlediska národních a mezinárodních politik s ohledem na jeho zdravotní a sociální péči je nutné akceptovat realistickou hodnotu profese sester. Je potřebné intenzivní propojení vědecko-výzkumné a klinické ošetřovatelské komunity (Lunney, 2003). Nevyhnutelnost sesterské profese bude existovat permanentně vzhledem ke skutečnosti, že domácí péče ve vyspělých zemích se stává důležitější než ústavní péče. Ukazuje se, že ošetřovatelství má širší dopad na život společnosti než medicína, a proto například sestry ve Spojených státech amerických se významně podílejí na vytváření společné politiky (Allan et al., 2008). V našich podmínkách si ošetřovatelství buduje svoji pozici v hierarchii ostatních věd.

Ve 21. století vlády v celé Evropě čelí komplexu zdravotních problémů. Země střední a východní Evropy jsou pod tlakem vyplývajícím z restrukturalizace systému zdravotní péče. Problémem jsou omezené zdroje a narůstající požadavky. Hlavní těžiště koncepce permanentně představuje ústavní péče, absentuje komunitní ošetřovatelství, konkrétní specializace v oboru a jiné. Rozhodujícím dokumentem pro tento vědní obor na Slovensku je Národní plán rozvoje ošetřovatelství (z roku 1997), který ve svém programu uvádí, že změna ošetřovatelské praxe je zaměřená na zvýšení kvality ošetřovatelské péče, vzdělávání, řízení a výzkum v ošetřovatelství, mezinárodní spolupráci, legislativu a financování. Uvedené dokumenty stanovily priority ošetřovatelství v rámci Slovenské republiky i v mezinárodním kontextu a byly vytvořeny podmínky pro akceptování slovenského ošetřovatelství na mezinárodní úrovni.

1.1Ošetřovatelská praxe založená na důkazech

Evidence Based Nursing (dále EBN) představuje ošetřovatelskou praxi založenou na důkazech. Evidence jsou fakta, která vedou k potvrzení, nebo vyvrácení zkoumaného jevu. Based znamená základ nebo důvod (důkaz) a pojmy Nursing Practice je možné chápat a definovat jako ošetřovatelskou intervenci. Spojení praxe založená na důkazech (dále EBP) definujeme jako „dělat správné věci správně“. Podle Hopkinse et al. (2007) to znamená vykonávat věci nejen víc efektivně a na základě nejlepších standardů, ale také s jistotou, že to, co děláme, je provedené „správně“, tedy lepší než udělat škodlivé rozhodnutí. Z uvedeného vyplývá, že potřebujeme důkazy, abychom věděli, co je správné. Musíme si být jisti, u koho můžeme důkazy ve skutečnosti aplikovat, a musíme mít jasnou představu o tom, na jaké úrovni v rozmezí mezi zdravím a nemocí jsou osoby, u kterých jsou intervence indikovány.

Sherwood a Barnsteiner (2012) tvrdí, že uskutečnění změn v ošetřovatelské praxi předpokládá symbiózu vědy, techniky, financování zdravotní péče a aktivní kooperace pacienta a jeho rodiny. Inkluze kvality, bezpečí a hodnoty zdravotní péče předpokládá využití poznatků multidisciplinárního týmu. V roce 1980 se na kanadské lékařské fakultě (McMaster) objevil výraz „medicína založená na důkazech“ a sloužil k popsání použití velmi kvalitních výzkumů pro klinické rozhodování. V roce 1990 se výraz začal používat „v širších kruzích“ a všeobecně se změnil na termín „praxe založená na důkazech“. Ve Spojených státech amerických oslovila agentura pro výzkum a kvalitu zdravotní péče (Agency for Healthcare Research and Quality Care) 13 nemocnic, které se staly centry pro praxi založenou na důkazech. Jejich úkolem bylo revidovat vědeckou literaturu v jednotlivých klinických a organizačních tématech a vypracovat zprávy o zjištěných údajích s cílem zvýšit kvalitu péče (Hopkins et al., 2007). Zmiňovaný koncept podpořily ošetřovatelské školy, centra pro praxi založenou na důkazech a mnohé nemocnice (šlo o vybrané nemocnice, kde byla poskytována nejlepší péče). Mezinárodní organizace sester (ICN) charakterizovala kvalitní péči, která: zajišťuje nejlepší možné zlepšení zdraví za nejkratší čas; klade důraz na prevenci a léčbu; poskytuje se včas, bez zbytečných odkladů, snaží se dosáhnout informovanou spolupráci a spoluúčast pacienta; je založená na vědeckých principech, na využívání přiměřených technologií a profesionálních zdrojů; vyznačuje se zájmem o pacienta s cílem odstranění jeho úzkosti a stresu, zájmem o jeho tělesný a duševní stav (včetně jeho rodiny); je dostatečně zdokumentována v zájmu kontinuity zdravotnické péče a je podrobně vyhodnocena.

Mnohé mezinárodní organizace, jako je Health Professional Council (HPC, 2004), vnímají potřebu profesionální zodpovědnosti informovat a rozhodovat v úsilí o zajištění kvality péče. Zároveň společenské perspektivy zvýrazňují požadavky občanů pro poskytování profesionální praxe. Z uvedených důvodů se realizuje uplatňování praxe založené na důkazech (Perkins et al., 2001; Carr, Schott, 2002). EBP a EBN podporují využívání nejlepších důkazů a zdůrazňují hodnotu klinických odborných poznatků při rozhodování v péči a praxi založené na důkazech (Ciliska et al., 2001; Pearson, 2001; Windell, 2003). Rozdíly mezi EBN a praktickým využitím EBP spočívají v implementaci aktivit pacientů do probíhajícího procesu. EBN zohledňuje optimální péči pro pacienta a respektuje jeho individualitu. Podle mezinárodní organizace Sigma Theta Tau (2004) mezi elementární složky EBN patří:

■Identifikace výzkumu

■Vyhodnocení výzkumu

■Uplatňování výzkumu v praxi

■Získání nejlepších důkazů

■Hodnocení péče

■Řešení problémů

■Rozhodování

■Využití klinické/profesionální odbornosti

■Kontrola teorie

■Účast pacienta

■Proces

Řízený a humánnější přístup v rámci EBN podporuje zapojení a posílení postavení pacientů v ošetřovatelské péči (McSherry, Pearce, 2006). Levin (2006) identifikoval 5 kroků pro úspěšné integrování ošetřovatelství založeného na důkazech do vzdělávání sester, které by se měly naučit:

■Konstruovat problém (otázku) vhodný pro řešení.

■Určit důkazy, které by mohly souviset s problémem.

■Analyzovat studie, kde by se nalezly odpovědi k problému (otázce).

■Integrovat požadavky (hodnoty) pacienta a zkušenosti experta k nalezeným důkazům.

■Hodnotit efektivnost prvních čtyř kroků k zodpovězení otázky.

V praxi upozorňuje Hannes et al. (2007) na známé zevní překážky využití evidence-based ošetřovatelství, jakými jsou nedostatek času, nedostatečné zdroje, existence relevantních důkazů v praxi a podpora kompetentních osob. Mezi vnitřní bariéry patří nedostatek motivace a neochota měnit současné podmínky v interakci sester, lékařů, pacientů i samotných manažerů. Prvky nově vzniklé praxe s využitím EBN jsou viditelné v interakci sester. V rámci zmiňovaného přístupu jsou poskytovatelé péče vstřícnější při poskytování domácí péče a sestry se považují za „hosty“ v prostředí pacienta.

Ošetřovatelství založené na důkazech má potenciál posilnit status sestry v jejích rozhodovacích procesech (Zeitz, McCutcheon, 2003). Podle studie Hannese et al. (2007), do které byly zapojené sestry pracující v nemocnicích, domácí péči i v péči o dlouhodobě nemocné a seniory, se nepotvrdilo uplatňování EBN v praxi. Jako nejčastější bariéry se potvrdily nedostatek času, náročný přístup ke zdrojům, struktura hierarchie, nedostatek podpory od lékařů, nedostatek relevantních studií v ošetřovatelství, nedostatečná motivace na vykonávání praxe založené na důkazech a neochota změnit praxi. Většina sester v Belgii ale nedosáhla dostatečné úrovně při uplatňování EBN v praxi, největší tlak cítily například při vyhledávání informací na internetu během pracovní doby (McKnight‘s, 2006). Nedostatek času investovat do EBN může souviset s nedostatkem personálu a prostředků. Gurková a Žiaková (2009a) uvádějí specifika jednotlivých kroků EBP v rámci diagnostiky ošetřovatelského procesu jako – formulace zodpověditelné a vyhledatelné klinické otázky (asking), vyhledávání v literatuře a sběr důkazů (accesing), výběr klíčových prací a zhodnocení kvality nalezených důkazů/odpovědí (appraising), aplikace závěrů do klinické praxe (applying), hodnocení důsledků implementace důkazů (klinické rozhodnutí, změny).

Ve fázi diagnostiky se v procesu praxe založené na důkazech formulují především specifické otázky (foreground questions). Specifické otázky se nejčastěji formulují prostřednictvím formátu PICO (T):

■Problem – pacient, populace, problém.

■Intervention/Issue of Interest – hlavní intervence/předmět zájmu.

■Comparison Intervention or Comparison Group – alternativní, porovnávající intervence.

■Outcome – výsledek, který se hodnotí.

■Time – za jaký čas.

Levin a Lunney (2004) navrhují pro přesnější interpretaci diagnostických znaků formulaci klinické otázky prostřednictvím formátu PCD:

■P (Population) – populace pacientů.

■C (Cue cluster) – významný soubor údajů o pacientovi.

■D (Differential diagnosis) – diferenciální diagnostika.

Implementace principů EBP do klinické praxe závisí především na dostupnosti adekvátního výzkumu v uvedené problematice a zručnosti sester vyhledávat zdroje důkazů a kriticky je vyhodnocovat. Stejně důležité je prostředí klinické praxe, které umožňuje a podporuje změny založené na EBP. Jednotlivé kroky procesu EBP vyžadují od sester adekvátní vědomosti a zručnosti, jako například kriticky zhodnotit vlastní praxi, formulovat klinickou otázku, vymezit údaje potřebné na řešení problému, efektivně vyhledávat v multizdrojových databázích, selektovat a kriticky zhodnotit relevantnost studií, formulovat doporučení pro praxi, modifikovat a revidovat konzervativní a neopodstatněné postupy, aplikovat závěry v praxi v kontextu dostupných prostředků a zhodnotit navrhovaný postup (Gurková, Žiaková, 2009a). Mnohé výzkumné studie (Spencer, 2009; Profetto-McGrath, 2005; Powell-Cope et al., 2008; Kim et al., 2009) se zaměřením na hodnocení evidence-based ve vzdělávání na různých úrovních v ošetřovatelských programech potvrdily, že vzdělávání na principu evidence-based vede ke zlepšení kritického myšlení, úrovně vědomostí a postojů, k využívání a implementaci výzkumných důkazů v pregraduálním i ve specializačním studiu v programech ošetřovatelského vzdělávání (Jalali-Nia et al., 2011). Spencer (2009) upozorňuje na možnosti implementace vědeckých důkazů v rámci primární péče. Boswell, Trescot et al. (2007) uvedli několik vědeckých studií a praktických doporučení implementace praxe založené na důkazech při managementu chronických bolestí zad. Mnohé intervenční techniky klinické praxe založené na důkazech v souvislosti s bolestmi zad byly vyvinuty pro efektivitu léčby, zvýšení kvality péče o pacienta a v konečném důsledku pro pozitivní ekonomický dopad.

EBP se v ošetřovatelství považuje za přístup, který stírá rozdíl mezi teorií, výzkumem a praxí a vede ke zlepšení výsledků pacienta poskytnutím prokazatelně nejlepší péče. V současnosti není v našich podmínkách plně etablovaný (Lepiešová, Žiaková, 2012). Jak uvádějí Penz a Bassendowski (2006), používání EBP snižuje důraz kladený na nesystematické a izolované vykonávání klinické praxe i tradiční stereotypy nebo nepodložené názory. Jako základ poskytování ošetřovatelské péče EBP sice uznává význam intuice, klinických zkušeností, resp. klinické expertízy a vyslovení vlastního úsudku zdravotnického profesionála, ale inkorporuje je do praxe se současnými nejlepšími důkazy z výzkumných studií. Penz a Bassendowski (2006) navíc zdůrazňují, že při inkorporaci teoretických vědomostí a výzkumných důkazů do praxe dochází také k posílení profesionální autonomie. V praxi to znamená, že pokud je klinické myšlení sester provázené nejlepšími důkazy, sestry pozitivně vnímají smysl své činnosti, ale hlavně jsou schopné obhajování svého jednání před ostatními zdravotnickými profesionály. Všeobecně můžeme pro potřeby praxe uvádět schopnost kritického myšlení, do kterého patří určení problému, posouzení důvěryhodnosti informací, definování přesných závěrů a přiměřené hodnotové úsudky. Borglin, Fagerström (2012) a Turner (2005) uvedli, že do klinické ošetřovatelské kompetence by měla patřit profesionální způsobilost, interpersonální schopnosti standardní interakce, schopnosti klinického úsudku, etické dispozice, péče v kritických stavech, administrativní a výzkumné zručnosti. Cruz et al. (2009) též dospěli k závěru, že ošetřovatelská kompetence je schopnost provést klinická rozhodnutí, selektovat významné informace a vykonat závěry ošetřovatelské činnosti, což zahrnuje vědomosti, technologie, vlastnosti, motivy a postoje, které jsou potřebné pro klinickou ošetřovatelskou praxi. Navíc někteří odborníci (Halbesleben et al., 2013; Kirkpatrick et al., 2013; Kim et al., 2009) uvádějí šest aspektů ošetřovatelské způsobilosti:

■Aspekty etiky (afektivní postoje)

■Aspekty kulturní kompetence

1.2Demografické změny v seniorské populaci

2005

1.3Specifika ošetřovatelství v geriatrii

1.4Úskalí dlouhodobé péče

1.5Aspekty zdravého stárnutí

Literatura