Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Nicholas Irving

Stroj na smrt

Skutečný příběh snipera s 33 potvrzenými zásahy

THE REAPER

Copyright © 2015 by Nicholas Irving.

Published by arrangement with St. Martin’s Press. All rights reserved.

Z anglického originálu The Reaper, vydaného v roce 2015 v nakladatelství St. Martin’s Press, přeložily Ester Včelišová a Dani Vrbů

Korektura Luděk Skok

Za odbornou spolupráci děkujeme Filipu Niedlovi a Václavu Balejovi

Fotografie na obálce © ShutterStock

(Fotografie je pouze ilustrační)

Obálka, grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 5894. publikaci

Tisk FINIDR

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

ISBN 978-80-247-9807-3 (ePub)

ISBN 978-80-247-9806-6 (pdf)

ISBN 978-80-247-5610-3 (print)

Tento příběh popisuje skutečné události.

Některá jména a detaily byly změněny.

PROLOG

Mlhu mého spánku prořízl zvuk pageru. Posadil jsem se, kosti unavené a bolavé, a vklouzl do svých polních kalhot na míru. Zatímco jsem skákal do bot, nastavil jsem si kolenní chrániče a vzal si další výstroj. Jednou rukou jsem si nasazoval opasek, pomocí druhé se soukal do polního trička a hmátl přitom po sumce, kterou jsem si připnul. Ostatní členové mého družstva třetího praporu Rangerů se valili halou vstříc nové misi a já cítil zdvihající se mlhu. Byl čas postavit se novému úkolu a mně nohama kaskádovitě proudil adrenalin, což mě nabíjelo skoro tak jako elektrický proud.

Zaujal jsem své obvyklé místo v přípravně, v druhé řadě napravo od obrazovek, a upravil si loketní chrániče. Můj pozorovatel Pemberton se posadil vedle mě. Kývli jsme na sebe a usmáli se, oba si i beze slov vědomi faktů týkajících se našeho současného života v provincii Hilmand. Začínalo se zdát, že vše nabere pořádně na tempu.

„Na Hromnice o den více, člověče. Je to jako zatracený Na Hromnice o den více.“ Starý film, kde je Bill Murray chycen v časové smyčce. Každý den se budí s tím, že se dějí tytéž věci stále dokola. Já byl spíše fanda Lampasů, ale věděl jsem, co tím Pemberton chce říct.

Říkejme tomu náhoda nebo dobré načasování (nebo špatné načasování, v závislosti na úhlu pohledu), ale po třech dnech se to tu rozhodně nejevilo jako jedno z těch běžných nasazení, kde trávíte čas tím, že jdete třikrát týdně do posilovny, poflakujete se s klukama a přemýšlíte o věcech z domova, které tady postrádáte. Zde není čas na přílišné přemýšlení. Už během tohoto prvního týdne bychom se měli dostat do rytmu zdejšího dění. Měli bychom se vrátit na základnu jako zbytek chlapů a celý den někde prospat, dokud bychom nedostali výzvu pro noční operaci.

Takto brzy se v rámci tříapůlměsíčního nasazení dokázaly přizpůsobit naše mysli, ale ne naše těla. Seděl jsem tam a čekal na vedoucího týmu, se kterým měla proběhnout krátká porada. Plochou svých dlaní jsem si třel oční důlky v naději, že si pročistím zrak a vyprodukuji nějakou vlhkost, která mě uchrání toho, že se mi víčka pálivě zaříznou do očních bulev pokaždé, když mrknu. Zrak je, především pro odstřelovače, zásadní. Obzvláště od té doby, co permanentně pracujeme v noci. Rouška tmy měla širší využití než jen to, aby nám pomohla vyhnout se Tálibánu – také nám pomáhala vyhnout se mukám horka. Tělo má ale stále svůj vlastní rytmus a své vlastní cykly a být aktivní během noci chtě nechtě pořád narušuje rovnováhu.

Krátká porada naštěstí dostála svému přívlastku krátká – byla to otázka několika minut. Procházeli jsme si terén – měli bychom se pohybovat na poměrně otevřeném a rovném území. Získali jsme také v kostce přehled o našem cíli – vysoce vážený člen Tálibánu, který pomáhal zásobovat nedalekou manufakturu na výrobu improvizovaných bomb. Abychom mohli tento úkol splnit, musíme zaujmout pozici mimo vlastní linie – zhruba pět kilometrů na sever od vesnice, kde by se měl podle informací našeho zdroje ukrývat cíl.

Co mně a Pembertonovi nemusel nikdo říkat, bylo to, že jedeme na vítězném koni. Až na jednu výjimku proběhly naše předchozí operace bez problémů. A ačkoli jsme byli jediná odstřelovačská dvojice ze všech čtyřiceti mužů naší čety, vždy jsme dostáli svému jménu a prokázali svou hodnotu. Atmosféra v přípravné místnosti mi připomínala dobu, kdy jsem hrával fotbal na střední škole doma v Marylandu. Už tam jsem býval něco jako tajná zbraň. Nebyl jsem žádné dvoumetrové a dvousetkilové monstrum – a nejsem ani teď. Byl jsem malý kluk, do určité míry vyspělejší, ale moje primární dovednosti byly lstivost a schopnost zachovat kamennou tvář, i když šlo do tuhého. Tohle byla válka, samozřejmě, ne hra, ale přesto mezi tím existovaly paralely. Fungovali jsme jako tým. Počáteční nervozita se postupně snižovala, ne-li úplně vymizela.

Chtěli jsme vidět akci a také jsme prokázali, že jsme jí schopni s dokonalou přesností, když jdeme proti nepříteli. Sebevědomí je jedna věc; domýšlivost je věc druhá. Nikdo v té místnosti se nezmohl na nic jiného než tiché ujištění, že to zvládneme a budeme za pár hodin zpět a budeme se moci připojit k nespavcům při sledování filmu nebo hraní her na Xboxu.

Nemůžu říct, že by tento postoj máme-to-pod-kontrolou-netřeba-se-obávat sdíleli i ti, kteří to měli za pár. Když můžete spočítat dny, které vám zbývají strávit na nepřátelském poli, na prstech dvou rukou, když je to odpočítávání skutečné, a ne jen něco, co prolétne kolem jako nějaký mlhavý přízrak, potom se vaše myšlenky odmítají podřídit většině.

Já také nikdy neočekával, že se stanu nejsmrtonosnějším odstřelovačem třetího praporu Rangerů, když mi končil tříapůlměsíční služební turnus. Celý svůj život jsem snil o tom, že jednoho dne vstoupím do armády a budu bránit svou zemi. Že jsem dosáhl nějakého věhlasu, je částečně zásluhou štěstí a načasování, ale největší podíl na tom ve skutečnosti má to, že jsem byl extrémně dobře vycvičen.

V mnoha ohledech jsem byl tím nejméně pravděpodobným kandidátem na to stát se tím chlápkem známým jako „Stroj na smrt“. Slyšel jsem sám o sobě a svých smělých činech mnoho příběhů. Je pravdou, že v armádě se daří mýtům a legendám. Musel jsem se smát, když jsem slyšel, že mi je některými přičítáno více než sedm set zásahů.

Ne že bych nechtěl tímto způsobem přispět k tomu, aby mí kamarádi ve zbrani zůstali v bezpečí, nicméně je důležité držet se reality. Realita je třicet tři.

To je důvod, proč jsem chtěl napsat tuto knihu a podělit se s čtenáři o své zkušenosti. Poprvé jsem o sobě slyšel mluvit jako o Stroji na smrt po jedné operaci ne moc odlišné od té, kterou jsem právě popisoval. To pojmenování se mi zalíbilo a začal jsem na něj být patřičně hrdý, ale později jsem začal přemýšlet o některých věcech, které jsem udělal a zažil a které mě dostaly do pozice, jež mi toto uznání přinesla. Jak jsem řekl, byl jsem v mnoha ohledech tím nejméně pravděpodobným kandidátem, ale zároveň někým, kdo je předurčen k tomu být odstřelovačem. Pocházím z vojenské rodiny, četl jsem knihy a sledoval filmy, které oslavují odvážné činy vojenských hrdinů minulosti. Dokázal jsem vyjmenovat veškeré zbraně využívané ve válkách, kterých se má země kdy účastnila, nicméně jsem měl určitá fyzická omezení, kvůli kterým jsem se neviděl dál než v základním výcviku. Udělal jsem také plno začátečnických chyb – včetně toho, že jsem zaútočil na americký tank, když jsem se mylně domníval, že se jedná o iráckého nepřítele, nebo když jsem uvolnil zásobník místo toho, abych stiskl spoušť ve chvíli, kdy jsem měl poprvé na bitevním poli popustit uzdu a vystřelit. Občas jsem také bojoval s autoritářskou podstatou života v armádě a dopustil se pár mladických nerozvážností.

Jako mladý jsem si válku představoval romantičtěji a později byl svědkem její krutější reality. Na těchto stránkách se s vámi podělím o příběhy, které odhalují, že Stroj na smrt je mnohem složitější a komplexnější než jen jméno a číslo. Doufám, že při tom také můžu vzdát hold mužům, které jsem znal a kteří přišli o své životy, a také bezpočtu těch, kteří podstoupili krajní oběti. Jak jsem řekl, měl jsem štěstí, že se můj čas, na který jsem byl vyslán do Iráku, a zejména také můj čas strávený v Afghánistánu v roce 2009, překrýval s obdobím zvýšené aktivity. Úspěch je záležitostí využitých příležitostí. I když mám na kontě všechny ty zásahy, vím, že bych nyní neměl co vyprávět, nebýt nezměrného množství ostatních lidí, kteří zajistili, že jsem se mohl při nasazení do akce předvést. Jim a mnohým dalším, o jejichž přispění jsem neměl možnost se dozvědět, patří mé poděkování.

I.

ŘÍKAJÍ MI STROJ NA SMRT

Ten test, kterým jsme měli projít onu třetí noc, kdy jsme sloužili jako podpora pro první četu roty Charlie vKandaháru, nebyl první ani poslední svého druhu. Vlastně už dávno před tím, než jsem se dostal na armádním žebříčku až sem astal se odstřelovačem přímo vakci, jsem neustále čelil mnoha výzvám. To se ale vrůzné míře pravděpodobně týká všech lidí ajejich životních cest. Stím rozdílem, že mně se vše událo ve velmi krátkém časovém úseku. Narukoval jsem hned po ukončení střední školy vroce 2004 asloužil na různých funkcích střetím praporem Rangerů poté, co jsem prošel rangerským indoktrinačním programem – byl jsem kulometčík, vedoucí týmu kulometčíků, granátník, vedoucí týmu granátníků, vybraný střelec, odstřelovač, vedoucí týmu odstřelovačů amistr odstřelovač.

Po tomto tří apůl měsíčním období od května 2009 po srpen téhož roku, kdy jsem již napočítal více než třicet tři odstřelů, mi zbývaly tři měsíce do čtyřiadvacátých narozenin. Byl jsem několikrát nasazen vIráku aAfghánistánu od roku 2005, oženil jsem se vroce 2007 aprošel více školeními atréninkovými programy než někdo, kdo si vybral tu druhou cestu anavštěvoval vysokou školu.

Rád bych si myslel, že jsem se toho naučil dost, ajsem si jistý, že ano, ale když se to všechno dělo, připadal jsem si jako balvan, který se kutálí dolů zkopce, některé okolní věci drtí ajiné na sebe naopak nabaluje. Někdy to bylo bolestivé, jindy to byla zábava. Astejně jako každému, kdo by se takhle kutálel dolů, se mi ztoho všeho trochu motala hlava.

Jak si jistě dokážete představit, obzvláště vtom období, které mi vyneslo přezdívku Stroj na smrt, neměl jsem příliš času si jen tak sednout azpětně uvažovat ovšem, co se mi přihodilo aco mě zavedlo do horké zóny. Věděl jsem, že to všechno byla jen shoda náhodných okolností, která nám dovolila vidět na vlastní oči tolik akce.

Když se kluci zFort Benningu dozvěděli, že jsme byli převeleni do Kandaháru, hodně znich nám říkalo, ať se připravíme na to, že se unudíme ksmrti. Měl jsem štěstí, že jsem byl uroty Charlie, vprvní četě. Byla to nakonec jednotka, se kterou jsem vrámci praporu vyrůstal. Většinu těch kluků, ke kterým jsem měl být přiřazen, jsem znal.

Už jsme spolu dříve sloužili abyli to opravdu, opravdu skvělí chlapi. Vurčitém směru ale tohle mělo být jiné. Nyní jsem měl hodnost aměl jsem být jeden ztěch mužů, kteří plánují mise aškolí ostatní. Cítil jsem se na to připravený, ale také jsem věděl, že svelením jde ruku vruce zodpovědnost. Nemohli byste sloužit vozbrojených silách, pokud byste neměli smysl pro zodpovědnost za své kolegy vojáky, ale tohle mělo být ještě trochu na jiné úrovni. Nebyl jsem vždycky to nejzodpovědnější dítě, vždy jsem si rád užíval – ařekl jsem si, že vtomhle se nechci příliš měnit.

Před nasazením je člověk stále ve střehu. Když padlo rozhodnutí, že pojedeme do Kandaháru, všichni jsme tuto novinu přijali se směsí úlevy azvědavosti. Druhý prapor Rangerů už byl vtu chvíli na místě ajejich chlapci hlásili, že tam zatím probíhá vše vpoklidu. Jen pár misí. Nic zásadního. Nic, kde bych mohl chytit kulku.

Měl bych něco objasnit. Smysl té úlevy, kterou jsem zmiňoval. To bylo něco, co jsme znejvětší části říkali svým manželkám apartnerkám. Řekl jsem své ženě Jessice, že tohle bude nudné nasazení, nejspíše mé poslední. Že bych měl být pryč jen několik měsíců, apak můžeme začít promýšlet další kroky našeho společného života. Afghánistán je na houby. Jen stěží tam na někoho narazíte – všichni žijí ukrytí vhorách. Ale Kandahár je město. Tak žádný strach.

Po pravdě řečeno, kvůli všem těmto výše zmíněným věcem jsem byl ve skutečnosti pěkně naštvaný. Chtěl jsem zažít tolik akce, kolik je jen možné. Ostatně jsem také trávil všechny ty roky tvrdou prací, abych se na to připravil. Staneš se odstřelovačem, chceš střílet. Chceš dělat svou práci. Takže spolu snervozitou jsem cítil izklamání afrustraci. Rozhodně mi nepomáhalo, že se všude po základně šířily řeči od ostatních kluků, kteří byli přiřazeni na předsunutou operační základnu Wilson, stejně jako od těch, kteří už byli vKandaháru, že bychom si radši měli vzít všechny své Xboxy aPlayStationy ana všechna dostupná digitální paměťová zařízení si nahrát pořádnou dávku filmů.

Opár dní později jsem seděl vnaší staré Mercury Grand Marquis za hnědou bránou, která oddělovala tajné pozemky třetího praporu vBenningu. Jessica vyplakala snad celou řeku slz. Cítil jsem se bezmocně anebyl jsem schopen ji skutečně ujistit, že budu vpořádku, za což jsem byl sám na sebe naštvaný. Ktomu přidejte, že jsem byl celkem dost vyklepaný ze všeho, co souviselo smým novým nasazením, všechny ty obavy ohledně nové role, kterou jsem měl zastávat. Naše loučení také rozhodně nebylo romantickou komedií. Trochu jsem brečel acítil jsem se mizerně kvůli tomu, že jsme strávili ve Státech pohromadě pouhých pár měsíců.

Musím přiznat, že jsem po svých návratech znasazení nebýval vždy ta nejpříjemnější společnost. Před nadcházejícím nasazením jsme se svou rotou vycvičili za podpory jednotky SEAL Team 6 na letecké základně vBagrámu. Během pobytu vtomto městě jsem pracoval sdalším rangerským odstřelovačem jménem Pere, který mi opravdu ukázal, jak se to dělá. Působil nějakou dobu voddílu sniperů asloužil jako seržant odstřelovačské čety.

Když jsem se vrátil zpět do Georgie, bylo to, jako bych se ocitl vnovém světě. Vždycky to byl takový pocit, ale tentokrát tomu ještě více napomohlo to, že Jessica předělala celý dům, zatímco jsem byl pryč. Věděl jsem, že bych kvůli tomu neměl být naštvaný. Nakonec – hledala způsoby, jak věci zlepšit, jak co nejlépe vydržet to čekání. Ale přesto. Je těžké otočit vypínačem abýt normální Nick poté, co jsem byl hlavou vzhůru, jak se říká nasazení vzámoří. Venku vterénu chcete, aby vše bylo stále stejné. Udržovat jakousi rutinu.

Věděl jsem, že musím ten vypínač znovu přepnout. Být zase tím druhým Nickem, tím chlápkem, kterým, abych byl upřímný, bylo po více než pěti letech varmádě nejjednodušší být. Jak jsme tam tak sJessikou stáli uauta aobjímali se, bylo to jako scéna znějakého sci-fi. Ona tam stála, držela se mě ajá byl jako mlžný, pomalu se vzdalující přízrak. Stejně to měli iostatní hoši, kteří se podobně jako já snažili před odchodem dát si své věci do pořádku. Potom jsem opravdu odešel sposledním zamáváním Jessice, než jsem vplul do svého druhého života.

Ohodinu později jsem už byl na cestě apadal na mě spánek vyvolaný změnou tlaku. Odvacet tři hodin později jsem už byl vAfghánistánu. Skalnýma očima avyschlým krkem jsem stanul vprostřed takového horka, které Georgie nemůže nikdy vyprodukovat – tohle byla maximálně suchá aspalující verze, přičemž každý náznak vlhkosti hned zmizel ve vzduchu.

Líbil se mi tenhle úvod do nového života. Signalizoval, že to bude opravdu něco nového. Tohle nebyly Státy. Když jsem se při vykládání anásledném nakládání věcí při přípravě na cestu směrem na základnu rozhlížel kolem, nic se mi tu nezdálo povědomé. Ta tam byla jarní svěží krajina Georgie. Nikde jsem neviděl žádné chodníky, bílý laťkový plot lemující vozovku, žádné schránky ubytovým komplexů, ani vrzání acvrlikání hmyzu. Jen vedro apach sena ahnoje. Tohle bylo místo, kterému teď ten druhý Nick, ten, který se stal Strojem na smrt, mohl říkat domov. Nemohl jsem potřebovat žádné připomínky skutečného domova, které by jen zbytečně zaměstnávaly mou mysl. Tohle bylo mé pracovní prostředí ajiž jsem netoužil po žádných dalších rozptýleních.

Byl jsem také rád, že Pemberton ajá jsme byli ubytováni voblasti, která byla oddělena od zbytku základny. Všechny vojenské osoby jako by byly ve svém vlastním opevněném městě, plném cementových zátarasů, železných vrat, přepravních kontejnerů, drátěného pletiva akoncertin. Jestli mělo být tohle nasazení nudné, alespoň to tu bylo hezky uspořádané. SPembertonem jsme našli naše soukromé pokoje, které připomínaly jednoduché hliníkové dvoupodlažní domy.

„To není špatné,“ řekl jsem si pro sebe, když jsem otevřel dveře. Místnost, která mohla mít tak 3,5 x 4,5 metru, obsahovala pár skříněk, postel, stůl ažidle. Ikdyž jsem se snažil nepřemýšlet odomově, tohle mě dostalo tím, jak moc mi to tady připomínalo pokoj, ve kterém jsem jako dítě vyrůstal vMarylandu. Můj otec byl štábním seržantem ve Fort Meade. Žili jsme ve skromném domě vJessupu vMarylandu, kde jsem byl jen já, táta, máma amoje sestra Jasmine. Rodiče se seznámili vněmeckém Augsburgu, kde oba sloužili. Moje matka měla hodnost desátníka, ale vůbec si na ni vuniformě nevzpomínám. Když jsem nastupoval do školy, odešla zarmády, aby mohla být matkou na plný úvazek. Spenězi to vždy bylo chabé, proto si matka přivydělávala prací pro UPS (přepravní společnost), Burger King adalší, aby nám finančně přilepšila.

Vyrůstat na základně ažít varmádním bydlení mi nepřipadalo nijak neobvyklé. Vtomhle jsem vyrůstal, stejně jako většina ostatních dětí, se kterými jsem se jako předškolák stýkal. Mé nejranější vzpomínky se týkají pobytu na základně, když mě otec ssebou někdy bral do práce. Nevěděl jsem, co dělá. Věděl jsem jen to, že každé ráno byla vztyčena americká vlajka, které jsme zasalutovali. Byl jsem veden krespektu klidem, obzvláště pak mužům aženám vuniformách, ataké kvlajce vznášející se neustále někde vokolí. Tyto lekce, které jsem dostal jako předškolák, byly spíše nevyřčené. Až později, když jsem nastoupil do místní základní školy apak na střední, jsem si plně uvědomil, že ten druh respektu, který prostupoval celou základnou, nebyl stejný jako to, co existovalo ve světě mimo ni. Když jsem si vybaloval věci na základně ve Wilsonu, bylo to, jako bych snimi vybaloval iněkteré tyto vzpomínky. Nikdy jsem nebyl nejkrásnější dítě na světě avybavuji si svou školní lavici zaplavenou papíry sdomácími úkoly, knihami, deskami anejrůznějším haraburdím. Samozřejmě ne už doma. To bylo místo, kde muselo být vše vyskládáno do latě. Pravděpodobně můj největší úspěch na základní škole, kromě toho, že jsem zdárně procházel ročníky, bylo mé setkání sJessikou. Byl jsem jedno znejmenších dětí ve třídě, ale nad ní jsem se přesto tyčil. Už ve věku šesti let, ať byla malá, jak chtěla, vynikala Jessica svou energičností atemperamentem. Měla úžasný úsměv, kterým blýskala kolem, když pobíhala opřestávkách po dětském hřišti jako dynamo, vyzývající všechny okolo, aby se sní pokusili udržet krok.

Přivezl jsem si ssebou fotku nás dvou, zdoby, kdy jsme spolu ještě randili avyjeli si do Ocean City. Pár papírových draků nám létalo nad hlavami na dokonale modré obloze, ale byl to Jessičin úsměv, který vše zastínil. Postavil jsem rámeček sfotkou na stůl apokračoval ve vybalování. Ze sousední budovy se ozývalo štěkání, divoké aneústupné, se skrytou žádostí. Svým způsobem další připomínka domova. Vždy jsem míval kolem sebe rád psy aběhem předchozích nasazení jsem měl možnost vidět, jak mohou být služební psi efektivní anápomocní při našich misích. Líbilo se mi na nich také to, že se chovali vlastně podobně jako my. Jakmile měli na sobě postroj, byla vidět změna vjejich postoji. Najednou si připadali hrozně vážně. Posadili se více vzpřímeně, uši se jim vypnuly do co největší výšky, jejich čenich sebou začal poškubávat avypadalo to, jako by se jim zúžily zorničky.

Uvažoval jsem nad tím, jak výkonný budu muset být ve své nové roli. Vždycky jsem chtěl sloužit varmádě amusel dospět velmi, velmi rychle anaučit se věci dělat správným způsobem. Ale nechtěl jsem působit jako příliš velký zastánce tvrdé linie. Měl jsem získat velení, ale klíčové slovo bylo „já“. Chtěl jsem zůstat sám sebou, zůstat tím chlápkem, kterému každý říkal „Irv“. Sloužil jsem pod velením několika lídrů avěděl jsem, jaké to je být někým veden. Nikdo nechce mít pocit, že je mu jen přikazováno ajeho slovo nemá žádnou váhu. Realita je taková, že někdo velet musí ahierarchie velení je nezbytnou adobrou věcí. Všichni zde měli svou úlohu. Byl jsem víc než jenom hodnost atitul, stejně jako ti kluci, kterým jsem zde měl pomáhat amít je pod svou ochranou. Jednoduchost aupřímnost měly být mým každodenním mottem.

Moje myšlenky, týkající se toho, jak se zvládnu popasovat se svou novou rolí, byly přerušeny zvukem pageru. Příliš se mi nechtělo opouštět svou aktuální činnost, organizování nového pokoje, ale volala mě povinnost, což bylo samozřejmě mnohem důležitější. Popadl jsem svou výstroj azbraň azamířil do Pembertonova pokoje. Pomocí ramene jsem otevřel dveře, stoupl si tam apotřásal hlavou. Pemberton stál naproti malému zrcadlu ačesal si své mírně prošedivělé tmavě hnědé vlasy.

„Kámo, nejdeš na módní přehlídku. Ale chápu, že chceš vypadat dobře.“

Zvuk bot klapajících po hliníkových schodech byl téměř ohlušující. Můj pozorovatel ignoroval mé rádoby moudré poznámky ařekl: „Tak trochu nuda, ne?“ Podíval se na hodinky. „Před třiceti hodinama jsem byl doma na svým kavalci.“

Připojili jsme se kproudícím mužům vpřípravně. Místo toho, abych se spolu snimi posadil, zamířil jsem dopředu. Pohledem jsem skenoval dřevem obloženou místnost ašest velkoplošných obrazovek, které měly různé satelitní kanály adalší možnosti sdílení dat. Vedle mě byla velká papírová tabule asi stejné velikosti, jako bývala ta školní. Na ní se nacházely fotky všemožných zloduchů. Některé znich byly přeškrtnuty velkým červeným X. Fotografie nebyly na tabuli umístěny nahodile; byly uskupeny do diagramu sliniemi spojujícími některé znich, což ukazovalo vztahy mezi tálibánskými nepřáteli, se kterými jsme už někdy měli tu čest.

Držel jsem vruce pár topografických map atlačil na konec srolovaných trubek, které se vysouvaly jako spirálovitý vrták. Snažil jsem se posbírat své myšlenky, zatímco jsem stále hleděl na obrazovky asledoval útočné bezpilotní letouny, přičemž jsem pořád přemýšlel nad tím, jak je možné, že vůně borovice je zde stále tak silná. Místnost byla plná zpocených smradlavých mužů ajá si pomyslel, že možná celé to borovicové obložení má sloužit jako osvěžovač vzduchu. Speciální verze vůně do auta ve tvaru stromku zvláštních jednotek.

Byl jsem ve své vedoucí roli nováček ataké jsem moc dobře věděl, jaké to je být jedním ztěch, kteří teď seděli na sedadlech. Respektovali vás, pokud jste zůstali sami sebou, takovými, jaké vás znali předtím, než jste stáli tady před nimi. Opačným příkladem adůkazem tohoto tvrzení byl vedoucí čety, pod jehož ochranou jsme byli. Ten po mužích házel to, čemu jsme říkali bomby DZP (další zkurvené povinnosti) nebo mnoha dalšími podobnými akronymy. Byl to dobrý voják, ale tohle nebyl způsob, který by mi byl vlastní, se vší tou nóbl hantýrkou amoudry vyčtenými zknih.

Znovu jsem si vybavil svou fotku sJessikou. Měl jsem na ní na sobě dres Dallas Cowboys. Vždycky jsem je miloval, navzdory tomu, že jsem vyrůstal na D. C. aRedskins. Miloval jsem hru samu osobě aměl mnohé vzpomínky na hřiště ze střední školy. Určitým způsobem jsem si přál, aby tato zasedání byla stejně jednoduchá, jako bývaly naše porady před zápasem. Samozřejmě že na fotbalovém hřišti šlo omnohem méně abylo jednodušší nabudit se, abychom se snažili ahráli více intuicí nežli mozkem. Přesto se mi na tomto přístupu něco líbilo.

Jak jsem se tak rozhlížel po místnosti apřipravoval si své poznámky, vzpomínal jsem, jaké to bylo tehdy, když jsem hrával fotbal. Všichni jsme si klekli na zem ajá byl často tím, kdo do prachu črtal plán naší hry. Ty takhle zakličkuješ. Ty vyběhneš. Ty se budeš sakra držet stranou.

Moje prezentace nebyla sice tak neformální, nicméně se mi povedlo posluchače rozesmát, když jsem je na začátku oslovil: „Frajeři, poslouchejte,“ abych nastavil ten správný tón. Utrousil jsem pár slov obezpečnosti, krytí autajení – jen abych ukázal těm, co mě neznali, že vím co ajak. Řekl jsem jim, že naším důležitým cílem je výrobce sebevražedných vest. To upoutalo jejich pozornost ajá jim sdělil něco zcela zřejmého, ale nezbytného: „Je pravděpodobné, že na sobě nebo usebe bude jednu ztěch vest mít.“ To zaujalo všechny, zdálo se.

Plán byl poměrně jednoduchý. Věděli jsme, kde se náš cíl nachází. Všichni budeme postupovat společně, až potom, tak tři sta až pět set metrů od našeho objektu, oddělíme odstřelovače. Útočná síla bude pokračovat, ale my, snipeři, vylezeme na střechu jedné budovy. Odtud budeme mít lepší výhled na celý objekt. Ukončil jsem svůj výklad způsobem, jako bych už mluvil do vysílačky během akce: „OK, vypadnem odtud anaskočíme na vrtulníky.“

Navázal jsem oční kontakt sněkterými kluky, které jsem ještě neznal. Kopp. Fredericks. Gilliam. Howard. Tihle všichni postřehli můj pohled apokývli hlavou.

„Tak tedy, je čas jít.“

Veškerá nervozita, kterou jsem předtím cítil, byla ta tam. Porada proběhla hladce ateď byl čas na tu zábavnou část. Ta započala šplháním do vrtulníku Chinook, který nás měl dopravit na místo. Nikdy jsem vtéhle novější MH-47G variantě neletěl. Byla okrok dál než CH-47F. Obě byly hojně využívány pro operace speciální jednotky, ale spřidáním čelních infračervených kamer amultifunkčního radaru byly ideální pro noční operace nebo operace snízkým osvětlením ave špatném počasí. Prvních dvou bodů mělo být nyní zcela jistě dosaženo anaplnění toho třetího se nedalo předvídat.

Vzhledem ktomu, že jsem se vždy zajímal oveškeré vojenské věci, zejména ozbraně atechniku, využil jsem příležitosti av průběhu roků měl možnost pohovořit si se spoustou pilotů. Bylo mi řečeno, že CH-47, bez ohledu na konkrétní variantu, jsou vhodnější než UH-60 Black Hawk. Jsou totiž vdaných podmínkách výkonnější, adíky ocasnímu rotoru méně náchylné kporyvům větru zde vAfghánistánu. Nejpodstatnější je, že mají bezpečnostní funkci, která si umí dobře poradit safghánským počasím aterénem. Velké vichřice vířily písek apůdu apodmínky viditelnosti „všude jen hnědá“ byly poměrně časté. CH-47 mají systém, který umožňuje pilotům přepnout se do režimu automatického přistání, jehož lze využít vpodmínkách snížené viditelnosti. Bylo dobré vědět, že ať už se stane cokoli, jsme vdobrých rukou, lidských ielektronických.

Když jsem se blížil khelikoptéře, cítil jsem, jak ve mně začíná hučet adrenalin. Tenhle zvláštní pocit se začal ozývat, už když jsem si nasazoval výstroj. Zkontroloval jsem si baterie, identifikační známky azařízení pro noční vidění. Vždy jsem před letem prováděl svou vlastní kontrolu. Nyní, když jsem kráčel po rampě kzadní části vrtulníku, dvojité motory Honeywell mi nahnaly do tváře takový proud vzduchu jako ten nejvýkonnější fén na světě. Usadil jsem se svědomím, že přišel čas si hrát. Moje nohy byly neklidné aplné očekávání. Nebyly to ale nervy na pochodu. Bylo to vědomí, že zábava čeká.

Spolu stouto myšlenkou se ozvala ještě jedna další. Pokaždé když jsem se chystal vyrazit na operaci, moje mysl se vracela zpět ktěm klukům tam doma, se kterými jsem hrával fotbal, ik těm, které jsem znal odjinud.

Zajímalo mě, co zrovna vtu chvíli dělají. Jisté bylo, že já dělal něco naprosto senzačního, něco, co mělo příležitost dělat jen pár lidí. Ale nejen to, nyní jsem byl vůdce abyl jsem zodpovědný za bezpečí dalších dospělých mužů. No není to paráda?

Samozřejmě že jsem myslel také na svou rodinu. Věděl jsem, že jsou na mě všichni hrdí, jak se mi daří růst napříč hodnostmi. Rodiče na mě nikdy netlačili, abych se přidal karmádě, ale táta měl zcela jistě velký vliv na můj zájem ovojenství azbraně. Plně podporoval můj zájem oknihy stouto tematikou anechával mě číst tituly ze své knihovny. Vždy jsem se zajímal ospeciální jednotku apřečetl mnoho pamětí mužů, kteří byli součástí LRRP, MACV SOG, SEALs aZelených baretů během války ve Vietnamu. Měli tak skvělé maskování ajá miloval to, jak si tmavili obličeje, aby dokonale zapadli do okolního prostředí. Díky životu vMarylandu jsem tak trochu získal povědomí otom, jaké by to asi bylo, žít vhorkém avlhkém prostředí. Moje předchozí mise do Iráku aAfghánistánu mě ale uvrhly do velmi různorodých nepřátelských podmínek. Teď ve vrtulníku jsem měl možnost zažít kapku ztoho, jaké to mohlo být tehdy ve Vietnamu. Pach mužů, oleje na zbraně, hydrauliky amotorových kapalin. Měl jsem také pocit, že mohu cítit vzrušení ostatních, arozhlédl jsem se kolem asnažil se zachytit jejich pohledy, se zájmem, jestli uvažují otom samém.

Všechny naše rozpravy ale nebyly jen oválčení. Vprvních minutách letu probíhala konverzace na běžné úrovni. Za zvuku rotorů amotoru jsem také zaslechl pár kluků, jak se baví osportu. Národní fotbalová liga (NFL) zrovna vúnoru 2009 skončila porážkou Cardinals, kterou jim uštědřili Steelers, ale tihle nezmaři už tady probírali své fantazijní představy odalším průběhu.

„Sázím na svého oblíbeného Holmese, atím končí diskuze.“

„Cardinals nemůžou vyhrát, viděli jste, co udělal Roeth-lisberger.“

„Víte pěkný kulový.“

Po chvíli jejich hlasy zeslábly spolu se sílícím zvukem vrtulníku. Seděl jsem tam apohrával si spažbou své zbraně. Pemberton na mě pohlédl aušklíbl se.

„Malá předehra sHříšnou Dianou?“

Pojmenoval jsem svou SR-25 přednedávnem, adíky Pembertonovi to věděla celá četa. Věděl, že jeho Win Mag (300 Winchester Magnum) nemám vůbec rád. Neměl jsem problém sopakovacími puškami, jako byla ta jeho, ale dával jsem přednost těm poloautomatickým aměl jsem pocit, že se svou SR dokážu střílet mnohem lépe.

„Mikeu,“ řekl jsem apoužil záměrně Pembertonovo křestní jméno, abych mu dal najevo, že to nemyslím špatně. „Prokaž trochu úctu mé dívce. Jen proto, že ses zahrabal stou svou zelenou, jako noc ošklivou Win Mag, neznamená to, že mě budeš ze žárlivosti popichovat. Sám už jsi závistí zezelenal, tak se nás dále nepokoušej společensky ponížit.“

Vážně se mi těžce nelíbilo, jak Pembertonova zbraň vypadala. Byla prostě tak mdle zelená. Neměla vlastní osobnost. Svým způsobem byla vlastně jako Pemberton. Byl tichý asnažil se nedělat nic, co by vzbudilo něčí pozornost. Tohle byl první dojem, který člověk zPembertona nabyl, ale skrývalo se vněm mnohem více než jen to.

„Kámo.“ Pemberton jen pomalu zavrtěl hlavou. „Evidentně tady máš něco křešení.“ Nenazýval bych starost osvou zbraň něčím křešení. Jessica možná ano, kdybych jí řekl, že důvodem, proč někdy zůstávám vpráci tak dlouho, je to, že oblékám svou zbraň do nového barevného kabátku. Zůstával jsem vpráci klidně otři, čtyři nebo pět hodin déle, abych mohl svou pušku pomalovávat nejrůznějšími barvami avzory. Chtěl jsem, aby byl každý její kousíček dokonalý. Jakmile některý kraj nebyl namalován přesně tak, jak měl být, nebo byl nakřivo, začal jsem od začátku. Tato zbraň na sobě měla už třicet nánosů barvy. To už představovalo silnou vrstvu. Nechtěl jsem si ji někde otlouct, atak jsem se rozhodl vrátit kjejí původní černé barvě. Akdyby se přece jen trochu oprýskala, snadno to zase dám do pořádku. Mohl bych klidně měnit její barvu alespoň jednou za dva týdny. Pemberton naopak potřeboval permanentně připomínat, že by si měl zbraň vyčistit.

Prsty jsem přejížděl po hnědém ačerném tygrování, což byl momentální outfit Hříšné Diany. Domníval jsem se, že budu mít moře času na její údržbu apéči, vzhledem ktomu, že tohle mělo být jedno ztěch nasazení, kde člověk musí hledat různé způsoby, jak zabít čas.

Zahlédl jsem, jak si Pemberton sundal přilbu aprsty si prohrábl vlasy. Věc, která mě nejvíce zaujala, když jsem Pembertona poprvé spatřil vposádce, byly jeho dlouhé vlasy. Dávalo mu to lehký dojem zženštilosti, aon také trochu takový byl, ale měl vsobě také určitou sofistikovanost, což mnoho ostatních mužů postrádalo. Částečně to bylo tím, že už předtím sloužil. Byl vnámořnictvu, kde vpodstatě cestoval kolem světa. Nikdy neviděl žádnou útočnou akci, ale procestoval mnoho míst azažil nejrůznější druhy kultur, čímž získal určité světáctví, takové, kterým jsem se nemohl pochlubit já aani ostatní kluci tady.

Pemberton byl starší než já, aačkoli jsem ho vhodnostech přeskočil aon byl mým pozorovatelem, neměli jsme ten druh striktního vztahu nadřízený/podřízený. Byli jsme si více či méně rovni, ne jako golfista anosič holí, jak tomu je uněkterých jiných odstřelovačských týmů. Mohl provádět odstřely úplně stejně jako já. Neobvyklá věc uodstřelovačů působících vrámci praporu aspeciálních operací byla skutečnost, že zde neexistovala tradiční role pozorovatele, který by měl vědět všechno oprostředí, zbrani, nábojích avůbec všem okolo, akterému by odstřelovač jen naslouchal apak stiskl spoušť. Museli jsme oba být odstřelovač ipozorovatel vjednom. Někdy jsme se museli rozdělit akaždý operovat na vlastní triko. Byly situace, kdy jsme měli nějaký cíl, kde bylo potřeba trefit dvě budovy naráz, nebo vyrazit jako posila dvěma různým útočným týmům. To jsme se pak sPembertonem museli rozdělit ajá musel věřit, že odvede svůj díl práce, stejně jako on musel věřit mně.

Já Mikeovi věřil, byl to dobrý chlap. Pár dní před naším nasazením byl unás doma. Povídal si sJessikou ařekl jí: „Budu ti muže celou dobu krýt. Vrátí se ti.“

Jessica nakrčila nos ařekla: „Jak můžu vědět, že máš pravdu?“

Mike si přejel rukou po bradě. Slyšel jsem šelest jeho dvoudenního strniště. „No, mám ztebe pěkně nahnáno, takže udělám všechno pro to, abych nemusel zažít hněv dopadající na mou hlavu, kdybych se vrátil bez něj.“

Znal Jessiku poměrně krátkou dobu, ale již zjistil, že je ohnivá jako chilli habañero. Nemusel to říkat, ale já věděl, že by za mě doslova dal vlastní život. Neřekl jsem mu to, ale byl jsem rád, když nás seržant čety odstřelovačů, chlápek jménem Pacchini, opět na základně Fort Benning spároval. Všehovšudy jsem toho oMikeovi moc nevěděl, kromě toho, že je to vlasatý týpek, co jezdí vtmavě zeleném mustangu, což je auto, které si může dovolit jenom někdo, kdo žije single. Nicméně jsme spolu strávili stovky astovky hodin času, avzniklo tak mezi námi pouto.

Když jste ve Státech, stále pozorujete ostatní ahodnotíte je ve snaze si představit, jak se budou chovat na misích. Když jste vbaru aněco se přihodí, aten kluk hned vyskočí, aby vám kryl záda nebo vás dostal odtamtud co nejrychleji pryč, víte, že je to někdo, koho je dobré mít za zády při nasazení tam venku. Mike byl takový ten typ, který by se rozdal. Líbilo se mi na něm také to, že se nebál pokládat otázky. Mnozí zostatních kluků nechtěli vypadat hloupě nebo neinformovaně araději byli zticha apředstírali, že všemu rozumí, ikdyž nerozuměli. Mikeova přirozenost byla ale jiná. Ve dvaceti sedmi letech se nedal pokládat za letitého amoudrého, ale oproti nám ostatním mu to dávalo přece jen nějaké výhody.

Table of Contents

PROLOG

I. ŘÍKAJÍ MI STROJ NA SMRT