Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

Policejní pohádky

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5787. publikaci

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 128
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Illustration © Zdeňka Študlarová

ISBN 978-80-247-9702-1 (ePub)
ISBN 978-80-247-9701-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5449-9 (print)

Pomocníčci

Pan Oldřich byl policistou v malém městečku. Lidé se tu navzájem znali a žili spokojeným životem. Pan Oldřich se v uniformě procházel městem, s každým se pozdravil, prohodil pár vlídných slov, ale zasáhnout musel jen v případě, že se večer v hospodě někdo popral. Jejich městečko bylo tak klidné a spořádané, že byl na služebně jen sám.

Určitě by to stačilo, kdyby se jednou neobjevil zloděj. Poprvé v historii bylo potřeba vyřešit případ vloupání do banky. Pan Oldřich si na krajském velitelství sice požádal o posilu, ale jeho žádost byla zamítnuta. Oprášil tedy kriminalistické znalosti a pustil se do pátrání. Bylo mu více než jasné, že zločin nespáchal nikdo zdejší. Byl to nejspíš zkušený zloděj, protože po sobě nezanechal žádné stopy. Alespoň ne takové, kterých by si pan Oldřich všiml.

Ještě ani nevyřešil jeden případ, a už se někdo vloupal do klenotnictví. A pak každou noc do jiného obchodu. Pan Oldřich byl opravdu unavený. Ve dne řešil množící se případy vloupání a v noci na zloděje číhal. Když byl ale před řeznictvím, vyloupil zloděj pekařství. Když na něj číhal před hračkářstvím, vloupal se do trafiky. Pan Oldřich nevěděl, co si má počít. Ať dělal, co dělal, zloděj mu stále unikal.

Jednou, když seděl na služebně s hlavou v dlaních, uslyšel jemný hlásek: „Netrap se, my ti pomůžeme!“

Pan Oldřich se kolem sebe rozhlédl, ale nikoho neviděl. V první chvíli si myslel, že to bylo jenom z přepracování. Tak rád by na služebně uvítal další policisty, kteří by mu pomohli, že se mu to nejspíš jenom zdálo.

„Tady, na stole!“ zaslechl znovu stejný hlásek. Pan Oldřich si nejprve promnul oči a pak se pozorně zadíval na stůl. Bylo tam několik pavouků a pavoučků. Byli seřazení do řady a odhodlaní panu Oldřichovi pomoci.

„Jak mi chcete pomoci?“ divil se policista. „Vždyť by vás ten zloděj mohl zašlápnout!“

„Jen se neboj,“ chlácholil ho největší pavouk, kterému pod nosem rostl knír a byl celý chlupatý. „Dneska večer vyrazíme s tebou!“

„Jak myslíte,“ nebránil se pan Oldřich. Třeba se vyšetřování díky novým pomocníkům opravdu někam posune.

Večer se společně vydali do ulic. Pavoučci se rozutekli do všech koutů a pak se pustili do práce. Ve všech uličkách upletli husté pavučiny. Neproklouzla by ani myš, natož zloděj. Asi za hodinu spustil jeden z pavoučků poplach. Pan Oldřich všem pavoučkům rozdal píšťalky, aby na sebe mohli upozornit. To byl báječný nápad. Všichni se seběhli za zvukem píšťalky. Lupič s plným pytlem ukradených bot se válel na zemi. Byl obalený pavučinou a nemohl se z ní vymotat. Policista na nic nečekal. Nasadil zloději pouta a odvezl ho za mříže.

Od té doby byl v městečku opět klid a mír. Pan Oldřich byl na své malé pomocníky náramně pyšný. A za odměnu jim nechal u nejlepší švadleny ušít maličké uniformy.

Nejlepší policejní auto

Někdy není jednoduché zloděje ajiné darebáky rychle dopadnout, aproto mají policisté ta nejlepší auta. Všechny vozy časem zestárnou aje potřeba je vyměnit za nová. Jen jedno jediné auto do šrotu snad nikdy nepůjde.

Pan Jarda byl policista tělem iduší. Se svým vozem sloužil už řadu let. Jeho auto bylo ale naprosto mimořádné. Pan Jarda ho ledacos naučil, atak si dokázalo poradit vkaždé situaci. Na zločince mělo dokonalý čich. Když se někde dělo něco nekalého, hned tam zamířilo, anezáleželo na tom, jestli to byla úzká ulička mezi domy, polní cestička nebo dálnice.

Díky svému autu se policista dočkal několika povýšení, atak není divu, že na něj nedal dopustit. Neparkoval přes noc vpolicejních garážích, ale stál před svým domem. Běžnou údržbu nenechával na policejních mechanicích, ale pečlivě se oauto staral sám. Ti dva byli nerozlučná dvojka.

Jednoho dne, když měl pan Jarda opět službu, projížděl se se svým autem ulicemi města. Jako vždy měl uši nastražené, oči na stopkách ana tachometru padesátku. Ve městě se rychleji jet nesmí. Kdyby ho někdo předjel, dostal by pokutu za překročení rychlosti. Auto ale najednou zablikalo blinkrem ana křižovatce zahnulo doleva. Mířilo na kraj města. Policista zpozorněl. Když se jeho auto samo od sebe někam vydalo, znamenalo to nějakou akci. Jarda se cestou bedlivě rozhlížel. Zatím vůbec netušil, co se bude dít.

Auto zatočilo kbenzinové pumpě.

„Aha,“ zasmál se pan Jarda. „Ty máš žízeň apotřebuješ doplnit zásoby benzinu!“

Auto neodpovědělo. Lidskou řečí mluvit nedovedlo. Policista tedy zajel ke stojanu avystoupil zauta. Svou pistoli bezpečně zajistil vpouzdře ahned vzápětí popadl další pistoli, tentokrát tankovací. Svému autu chtěl dopřát plnou nádrž. Když měl natankováno, šel zaplatit.

Sotva překročil práh čerpací stanice, zůstal překvapeně stát. Za pultem byla vyděšená paní prodavačka apřed ním dva maskovaní lupiči, kteří na ni mířili pistolemi. Chtěli po ní peníze aona jim je třesoucíma se rukama právě podávala.

Jarda ani na vteřinu nezaváhal. „Jménem zákona, stůjte!“ vykřikl co nejhlasitěji anamířil na ně svou pistoli. Ikdyby byli lupiči nahluchlí, nemohli by to přeslechnout. Nahluchlí nebyli. Slyšeli dobře, aještě lépe utíkali. Hbitě přeskočili pult apak se dali na útěk zadním vchodem. Policista několikrát vystřelil do vzduchu, aby se lupiči polekali azůstali stát. Byli to ale darebáci zpovolání. Takové jen tak něco nevyleká. Spíš naopak. Chtěli policistu trochu poškádlit, atak místo do svého auta naskočili do jeho policejního vozu. Mysleli si, že vpolicejním autě budou nenápadní, protože tam je nikdo hledat nebude.

Pan Jarda se na celou situaci díval nejdřív nechápavě, hned nato ale pobaveně. Byl přesvědčený, že jeho báječné auto si se zločinci hravě poradí. Aměl pravdu.

„Do prkýnka, kam to jedeš?“ zlobil se lupič spolujezdec na lupiče řidiče.

„Já nevím,“ odpověděl lupič řidič aopravdu to nevěděl. Nemohl to vědět, protože cestu mělo pod kontrolou jen apouze zkušené policejní auto.

Policistu Jardu ajeho nejlepší auto čekalo další povýšení. Ostatní policisté Jardovi jeho auto tiše záviděli. AJarda na něj byl právem pyšný. Nevyměnil by ho za nic na světě.