Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Matěj Matuška, Jan Syka

HUSITSKÝ VÁLEČNÍK
Kdo byli boží bojovníci…

Vydala Grada Publishing, a.s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz,
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6078. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Jakub Náprstek

Ilustrace Jan Syka

Fotografie (autor, strana):
Hana Čepeláková (14), Klára Červenková (142 dole, 156),
Magdalena Fischerová (43, 53, 68, 94, 111, 138, 139, 157), Gabriela Havlová (37, 105),
Tadeáš Chramosta (23 nahoře, 60, 67), Aneta Jungmannová (23 dole, 30, 52, 56, 79, 90, 99 dole, 107, 142 nahoře, 145), David Jungmann (49, 73, 81, 88, 95, 130 vlevo),
Soňa Kadlecová (57, 75, 97, 135 vlevo, 159), SHŠ Krkavci (74, 91), Jan Kroužek (130 vpravo),
Lenka Křivonosková (70, 96), Matěj Matuška (103, 104), Michaela Procházková (153),
Adam Radvak (65), Veronika Soukupová (99 nahoře, 135 vpravo),
Eva Syková (19, 80, 85, 126), Lenka Veselá (115, 119)

Počet stran 168
Vytiskla tiskárna TISK CENTRUM s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2016

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-5882-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-5881-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5156-6 (print)

Úvod

Války a válečníci – dva nerozlučné elementy, které navzájem určují své podoby.

Domněnka, že středověký člověk nepřemýšlel nad válkou, tak běžnou v jeho době, není pravdivá. V průběhu celého středověku vznikaly v církevním i světském prostředí spisy, které se právě válkou zabývaly.

Světské prostředí dalo vzniknout hlavně rytířským románům, eposům, kurtoazní lyrice a legendám. Tato díla ukazovala na příbězích ideálních rytířů ctnosti, které se vázaly k rytířskému způsobu života, jenž byl zase spojen s vojenskou službou. Jednalo se zejména o statečnost, věrnost a štědrost. Ve 14. století postupně rostla politická moc šlechty a měnil se způsob válčení. Důsledkem bylo, že se měnily i způsoby, jimiž se urození realizovali. Z elitního společenství, které spojovala vojenská služba, se stával stav, jenž se spíše věnoval politice a pro jehož méně movité příslušníky se boj stával místo poslání řemeslem.

Církevní myslitelé (tehdejší inteligence) řešili samotnou definici války v Bohem stvořeném světě a snažili se v duchu scholastiky dobrat jejího popisu a vyměřit její místo ve světě duchovním i fyzickém. Hledali příčiny válek a v duchu antické tradice řešili, v jakém případě je válka spravedlivá. Obecně lze říci, že za spravedlivou válku se považovala ta, která byla vedena za Řím (jako symbol Boha), nebo za panovníka či soudce kvůli potrestání osoby, která se dopustila přestupku. Nespravedlivá zase ta, jež byla vedena bez svolení vladaře nebo proti soudci.

V podobné situaci byli i husitští bohoslovci. Vždyť přece poselství evangelií, o které šlo v první řadě, se jasně vymezovalo vůči fyzickému násilí. Mistři nakonec zvolna a (kromě kazatelů radikálního proudu) spíše neochotně vyjádřili souhlas s ozbrojeným odporem proti autoritě krále Zikmunda a kostnického koncilu. Kališnická inteligence vyzdvihla pozici Ježíše Krista jako nejvyššího soudce a krále a přijala za svou povinnost bránit jeho zákon. Znamenalo to požehnání k válce.

Všechny dochované spisy spolu s kronikami, do nichž jejich autoři zaznamenávali tehdy přítomné děje, jakož i další písemnosti a hmotné prameny nám dnes pomáhají rozkrýt nesmírně bohatý obraz dobového vojenství. Nikdy nekončící práce generací badatelů umožňuje nahlédnout do reality husitských válek a zejména na život a podobu jejich účastníků, jimiž se na následujících stránkách hodláme zabývat.

Husitské války se staly exkluzivním fenoménem pozdně středověkého vojenství, kromě toho představují i akcentovanou kapitolu české historie. Jednalo se o dlouhý konflikt, v němž jednotlivci střídali strany, strany měnily politiku a politika prostředky. Za jejich konec bývá považována bitva u Lipan, ale ani následující léta nepřinesla českým zemím mír a vyjasnění konfesních, stavovských a státoprávních otázek, o něž se bojovalo a pro které zemřelo tolik lidí.

Říše a církev

Proč tedy Němcům a zbytku Evropy vlastně tolik záleželo na nějaké české náboženské sektě? Ve zkratce řečeno to bylo proto, že stejně jako dnes patří Česká republika k Evropské unii, patřily tehdy země Koruny české do tzv. Svaté říše římské. A ta byla zase součástí domény západní čili katolické církve, kterou chtěla ona sekta reformovat jako celek.

České země byly součástí Říše již od vydání Zlaté buly Sicilské (1212). Říše tak byla pro obyvatele našeho území širší vlastí a ti s ní měli bohaté kulturní a ekonomické styky. V této době zahrnovala několik státních útvarů.

V první řadě to bylo německé království. Název byl ovšem spíše statutární povahy, neboť území, jež toto království zahrnovalo, se dále členilo na množství zemí s vlastními vladaři. Ti byli obvykle titulováni jako vévodové či hrabata. Dobová čeština je označovala spojením „říšská knížata“.

Další součástí Svaté říše římské bylo území italského království, tzv. Železná koruna Langobardů. Italská koruna byla v lenním postavení k římskému císaři. Ovšem posledním korunovaným italským králem byl Karel IV. Toto království zahrnovalo území od severní Itálie po církevní stát ve střední části Apeninského poloostrova. Fakticky ale bylo rozdrobeno na státečky, které byly ovládány italskými městy a místními šlechtickými rody, na něž měl jistý vliv jen římský papež.

Vedle německého a italského království patřilo k Římské říši i to české. Takzvaná Koruna česká se také skládala z několika zemských útvarů, a to z království českého, markrabství moravského, množství slezských knížectví, Horní a Dolní Lužice a Chebska. Její územní celistvost byla od doby vlády Karla IV. poměrně stabilní díky správním a lenním vazbám na českého krále.

V čele tohoto rozmanitého komplexu, označovaného jako Svatá říše římská, stál císař, jímž se mohl po korunovaci v Římě stát volený německý (římský) král. Volby se účastnilo sedm kurfiřtů. Jednalo se osoby, které byly držiteli tradičních říšských úřadů. Byli jimi tři arcibiskupové, a to mohučský, kolínský a trevírský. Dalšími byli říšští představitelé světské moci: falckrabě rýnský, vévoda saský, markrabě braniborský a král český.

Německým králem se mohl stát každý vladař v říši. Je však zřejmé, že nebylo snadné získat podporu všech kurfiřtů. Tradičně se však králové snažili zajistit si kurfiřtské hlasy pro své potomstvo. Titul byl ale pochopitelně i v hledáčku dalších ambiciózních jedinců i rodů v Říši. V předvečer husitské revoluce držel „otěže“ říšské moci rod Lucemburků, který se opíral o dědičnou držbu českého trůnu (stejně jako uherského, ten však nebyl součástí Říše). Bratři Václav, Zikmund a Jan, stejně jako jejich moravští bratranci Prokop, Jošt a Soběslav však místo jednotné politiky vedli spory (i války) o moc zděděnou po slavném otci, císaři Karlu IV.

Císařský titul byl vázán na vykonání tzv. římské cesty. Německý král se musel vydat na pouť do Říma, kde mohl být korunován císařem rukou samotného papeže. Císařský titul znamenal vládu nad celou Římskou říší, spolu s právem na korunovaci langobardskou korunou. Po smrti Karla IV. vlastně nebyl císařský stolec obsazen, neboť Václav, byť byl německým králem, cestu do Říma nikdy nevykonal. Císařem se stal až Zikmund v červnu roku 1433, tedy rok před Lipanskou bitvou.

Jak je vidět, říši a vlastně ani okolní Evropu nebylo možné popsat jako příliš stabilní prostor. Válka stíhala válku, všude se vedly bratrovražedné boje. Evropany spojovala především jejich křesťanská víra a s ní spjatá křesťanská církev jako její zprostředkovatelka. Po neklidných dobách stěhování národů byla totiž jedinou stabilní organizací v Evropě, nositelkou odkazu kultury a vzdělanosti starověkého Říma, k jehož ideálu se mocní panovníci středověku rádi upínali.

Jak vlastně církev vypadala? Její společenské a mocenské postavení vycházelo z tisícileté tradice a ze vztahu s říší, s jednotlivými panovníky a mocenskými činiteli stále se měnícího křesťanského světa. Uspořádání církve bylo dáno kanonickým právem, které vzešlo ze starého práva římského.

Papež jakožto římský biskup a hlava celé západní církve byl volen sborem kardinálů. Problémy papežského stolce byly zrcadlem neutěšeného stavu církve před vypuknutím husitské revoluce. V západní církvi totiž panovalo tzv. schizma: tedy rozkol, který vyvolala existence dokonce několika papežů najednou. Evropští mocnáři využívali podporu jednoho z papežů jako politický nástroj, papežové naopak stejně využívali světské vládce. Politika se prováděla a stále provádí penězi. Aby je papežská kurie získala, věnovala se obchodu s relikviemi, které zvyšovaly společenskou prestiž vlastníka, a prodeji odpustků, jež měly smýt hříchy zakupujících.

Křesťanský svět byl rozdělen na arcibiskupství a biskupství a ty zase na jednotlivé farnosti čili křesťanské obce, které pro své farníky zajišťovaly církevní obřady a pastorační činnost. Farníci na jejich provoz přispívali částí svých výdělků, platili tzv. desátky. Některé farnosti byly chudé, jiné zase bohaté – a ty se stávaly předmětem zájmu kněží, stejně jako další církevní úřady a kláštery. Nutno podotknout, že přidělení farnosti kněžím musela schválit vrchnost, která byla jejich zřizovatelem. Úplatky, protislužby a klientelismus byly na denním pořádku.

V této atmosféře se dařilo všemožným nespokojencům, většinovou křesťanskou společností označovaným jako kacíři. I přes pronásledování stále existovala sekta valdenských, hlásající chudobu a odmítající očistec a jiná církevní dogmata. Společensky uznaným a uznávaným se stálo hnutí devotio moderna, které požadovalo vnitřní opravdovost víry a následování Ježíše Krista. Zároveň se začaly ozývat reformní hlasy. Už v první polovině 14. století hlásal Konrád Waldhauser asketismus a odpor ke svatokupectví. V jeho stopách kráčel Milíč z Kroměříže, jenž zaváděl časté podávání svátosti oltářní laikům. Později v Anglii John Wyclif hovořil přímo o chudé a reformované církvi. Na něj navázal Jan Hus: v Betlémské kapli se začalo kázat česky a otevřeně mimo jiné i o nutnosti odnětí majetku církvi. Studenti pražské univerzity přitom nešetřili klérus svými sarkasmy v literatuře a hrách.

Konec tomuto stavu měl učinit koncil, který se sešel v Kostnici. Jeho svolání inicioval jako nový římský král Zikmund Lucemburský. Sněmování hodnostářů začalo roku 1414, přičemž na programu jednání bylo vyřešení problému tří papežů, rozporů v otázkách věrouky a debata o celkovém stavu církve. Účastníky koncilu i jeho průběh barvitě popsal mistr Vavřinec z Březové ve své kronice, přičemž neopomněl do výčtu přítomných zahrnout i počet prostitutek, které se do města stáhly. Za necelé čtyři roky jednání koncil zvolil nového a jediného papeže Martina V. Věroučné otázky vyřešil jednoduše a efektně: upálením mistrů Jana Husa a Jeronýma Pražského v druhém roce svého zasedání. Církevní praxe se změnila málo, čeští nespokojenci však získali mučedníka.

I.

Klikatá cesta kbitvě uÚstí

Bartoškova služba

Okronikách již slovo padlo aprávě husitské války se staly námětem množství znich. Již současníci vnímali převratnost událostí, které prožívali, apero nejednoho gramotného autora se dalo do díla. Nestandardním, avšak oto přitažlivějším je líčení událostí, které vzniklo rukou katolického rytíře Bartoška zDrahonic. Sám byl totiž vojákem ajako takový ve svém díle akcentoval zejména bojové události, které jsou rovněž předmětem našeho zájmu. Jeho sloh je „vojensky“ suchopárný alatina, jež je převažujícím jazykem jeho kroniky, je rovněž velmi jednoduchá. Někdy se, jak ukázalo bádání, dokonce mýlil včasových údajích, což souvisí sfaktem, že mnohé děje znal jen zdoslechu.

Platí to ipro podzim roku 1426, kdy se dozvěděl onedávné velké bitvě, jež se odehrála uÚstí nad Labem. Sám se jí jistě neúčastnil, neboť si právě léčil oční chorobu. Ispoznámkami kjeho knize mu tak patrně pomáhal některý zjeho služebníků. Bartoškovi bylo vté době něco mezi 36–46 roky, byl tedy jinak stále platným bojovníkem. Pojďme tedy spolu sním sledovat cestu kbitvě uÚstí apodobu bojovníků, kteří po ní kráčeli.

Vroce 1426 uplynulo již jedenáct let od upálení mistra Jana Husa, který se snažil oreformu žalostného stavu církevních struktur. Sedm let uteklo od chvíle, kdy byla na Novém Městě pražském svržena zoken radnice městská rada, která měla za úkol potlačit hnutí Husových následovníků, sedm let uplynulo iod smrti krále Václava IV. Před šesti lety byla před Prahou zlomena první křížová výprava proti českým kacířům. Země byla ve víru bojů ahusitské svazy od holé obrany dávno přešly do ofenzivy, které se dařilo odolat jen některým územím českého státu. Husitské války, aniž by to některý ze současníků tušil, se nacházely zhruba ve své polovině.

Bartošek zDrahonic

Profesionální voják akronikář (1) je tu zachycen jako dobře živený muž (jeho vzrůst mohl být okolím hodnocen jako menší, na což může poukazovat zdrobnělina jména „Bartošek“), který se podle některých nepřímých náznaků ve své kronice světským radostem nijak nevyhýbal. Je vyobrazen jako jezdec vkombinované (přechodové) zbroji, vycházející především ziluminací bible Václava IV. (kolem roku 1390, uložena vÖsterreichische Nationalbibliothek, Vídeň), která vdobě husitských válek sice již nepředstavovala vrchol platnéřského umění, ale vkruzích nižší améně majetné šlechty byla pravděpodobně stále běžná. Základem zbroje je kroužková košile stříčtvrtečními rukávy oblečená přes prošívaný spalníř, pod nimiž je ochrana předloktí zesílena anatomickými plátovými kůrkami. Ramena chrání malé miskovité nárameníky. Přes kroužkovou košili je řemeny připnutý přední plech (prusplech) vypouklého tvaru, znějž je tu viditelný jen horní okraj. (Kyrysy tohoto tvaru se na našem území dochovaly ve sbírce vrcholně středověké zbroje ve Vlastivědném muzeu vOlomouci, jež je známá jako „nález zBrodku uProstějova“ akterou popsal P. Žákovský). Zbroj doplňuje plátová ochrana nohou, uníž chybí plátové boty. Přes zbroj má Bartošek oblečen krátký varkoč, unějž by se sice nabízela možnost zhotovit ho vheraldických barvách feudální vrchnosti, jíž takovýto profesionál sloužil, ale obrazové prameny zdané doby aČechám blízkých území takovéto jednotně vystrojené družiny neukazují. Varkoč má spíše podobu jednoduché haleny bez rukávů než nějaké honosné bojové suknice zdrahé látky. Zbroj je celkově prostá, bez ozdob afunkční, představuje polní odění profesionálního bojovníka, který musel být podle potřeby schopen bojovat stejně dobře jak vsedle, tak ipěšky. Tomu odpovídá idalší výstroj avýzbroj. Vedle rané formy tzv. dlouhého meče zavěšeného na opasku je vyzbrojen lehčí verzí jezdeckého kopí (2), které mohlo posloužit ivboji pěšky. Ochrannou zbroj doplňují ještě plátové rukavice (3), jaké se velmi často vyskytují na náhrobcích rytířů zněmeckých území (za všechny například náhrobek Konráda von Berlichingen, Schöntal, Bádensko, kolem roku 1400), aštít ve tvaru pavézky (4), jejíž tvar byl převzat zdochovaného kusu ze saského Zwickau, datovaného po roce 1450, který se nachází ve sbírkách Philadelphia Museum of Art, USA. Rozměry pavézky činí 42 × 68 cm, hmotnost 3,6 kg. Pavézky podobné tvarem ipoměrem velikosti kpostavám bojovníků jsou znázorněny například vtzv. Novém zákoně českém (Morava, kolem 1425–1430, uloženo vÖsterreichische Nationalbibliothek, Vídeň) nebo na desce pašijového oltáře Tomáše zKluže (1427, Hronský Beňadik, Slovensko, uložena ve sbírkách Keresztény Múzeum, Ostřihom, Maďarsko). Výmalba štítu byla spekulativně zvolena jednoduchá: tmavý okraj kolem červeného pole spísmeny IHS (Iesus Hominium Salvator, do češtiny překládáno obvykle jako „Ježíš hříšníků spasitel“). Bartošek zDrahonic se jako pravděpodobný karlštejnský man účastnil obrany Karlštejna vroce 1422, takže vjeho výzbroji nechybí kuše skompozitním lučištěm (5) sdřevěným toulcem na šipky potaženým kančí kůží. Kuše je napínaná vtomto případě opaskovým hákem – vdetailu (6). Šipky do kuše (7) reprezentují jejich tři základní druhy používané vboji (shora): jehlový hrot (panzerstecher) sloužící především kprobíjení kroužkového pletiva, zápalný hrot atzv. jelito, jehož účelem bylo pravděpodobně způsobit koním nepřítele co nejrozsáhlejší tržná krvácivá zranění apřetít jim šlachy. Kvýbavě jezdce mohla také náležet vrhací sekera (8) abiják (9). Hlavu by si tento bojovník mohl chránit nejspíše šlapem (bascinetem) skroužkovým závěsem (10), který má po stranách otočné čepy, knimž mohlo být stěžejkami připevněno odnímatelné hledí, nebo železným kloboukem doplněným kroužkovým límcem (oboječkem) (11). Výřez vpravém dolním rohu (12) zachycuje zestárlého avojenskými útrapami pohublého Bartoška třídícího poznámky ke své kronice. Skromný blahobyt jeho statku či tvrze naznačuje dřevěné obložení stěn jizby, kachlová kamna, štíhlá skleněná číše sperličkovými nálepy nebo velká ozdobně vyřezávaná truhlice skováním.

Oněch sedm revolučních let bylo plných převratných událostí. Náš kronikář nestál stranou, vlastně ani nemohl. Bartošek sám byl vojenský profesionál. Patřil buď mezi přímé služebníky krále (jako člen karlštejnské posádky), nebo mezi muže združiny pana Hanuše zKolovrat. Buď jak buď, prošel tento nižší šlechtic ve služebném postavení mnoha boji husitských válek, včetně iněkolika zásadních.

Jeho latinská gramotnost, stejně jako zmínka ocestě do Itálie vroce 1408 však dává tušit, že pro tuto dráhu určen nebyl. Aby nedocházelo knekonečnému štěpení rodinného majetku, byli někteří šlechtičtí synové určeni pro kněžskou kariéru, navštěvovali tedy školu, patrně při některé zfarností. Neznámé důvody však obrátily mladého Bartoška ke světským záležitostem: jeho osudem se stala vojenská služba koruně.

Služba Koruně – zemská hotovost

Instituce jako armáda nebo policie, jak je chápeme dnes, pozdní středověk neznal. Učení otrojím lidu sice vymezovalo válečnickou aristokracii, na níž byly kladeny jak morální, tak vojenské nároky, společenský vývoj však tuto jednoduchou organizaci překonal avykořenil. Přetrvala však povinnost veškerých obyvatel bránit vlastní území, ato jako na výzvu panovníka mobilizovaná zemská hotovost.

Za vlády Václava IV. se tato povinnost vztahovala na šlechtice sjejich družinami, oddíly církevních hodnostářů ainstitucí ana královská města. Spolu snimi mohli být do zemské hotovosti povoláni iolomoucký biskup aslezská knížata. Venkované, byť také podrobeni tomuto právu, bývali „rukováni“ ušetřeni, ato zejména pro důvodnou pochybnost ojejich bojových kvalitách.

Zemská hotovost či její části vzešlé zkrajských sněmů alandfrýdů (dobrovolných spolků ochraňujících veřejný mír) plnily mimo jiné vtrestních záležitostech roli police, vsouvislosti se zemským mírem, čili veřejným pořádkem abezpečností. Vyšetřování bylo úkolem soudu nebo tzv. krajských poprávců, pročež hotovost byla často svolána kvůli zatčení přestupce práva. Vpředhusitské době se obvykle jednalo ošlechtice, který vedl tzv. opovědní války, kdy jeden šlechtic vytáhl proti jinému. Často se jednalo oobyčejné loupeživé družiny. Přestupci zemského práva se pak nazývali zemskými škůdci.

Základním stavebním prvkem hotovosti či vojska obecně byla jednotlivá kopí, jak se označovaly šlechtické družiny. Jednotliví šlechtici vyživovali skupiny ozbrojenců (vpřípadě pánů se jednalo onižší šlechtice), kteří se starali ozabezpečení majetků aprosazení práv svých pánů. Družiny budovali jak páni, tak zemané. Jednotlivé družiny se lišily obvykle složením akvalitou.

Kzemské hotovosti patřily ivojenské oddíly duchovních feudálů acírkevních institucí, které si pro svou ochranu najímaly žoldnéře. Olomoucké biskupství pak vydržovalo soustavu tzv. ministeriálů. Byly to svobodné osoby, které měly povinnost vojenské služby, za což získávaly do vlastnictví statky. Ministeriálové se organizovali pod velením vlastních purkrabí (správců hradů). Problematické vztahy mezi Václavem IV. apříslušnými hodnostáři, například olomouckým biskupem Janem XII. Železným, který obiskupství svedl boj sVáclavovým bratrancem, měly za následek, že král stěmito jednotkami nemohl disponovat.

Hotovost nebyla ani stabilní, ani homogenní armádou. Vrchní velení podle práva spočívalo na bedrech jednoho ze zemských úředníků, nejvyššího purkrabího, aválečné rady, tedy poradního orgánu tvořeného představiteli jednotlivých oddílů hotovosti (nejčastěji panstva). Její svolání musel kromě toho povolit zemský sněm, vněmž zasedalo panstvo acírkevní hodnostáři. Použití vojska bylo omezeno teritoriálně ičasově. Například roku 1311 byla možná délka tažení zemské hotovosti kodifikována listinou Jana Lucemburského apozději potvrzena vzákoníku Maiestas Carolina, ato na dobu čtyř týdnů. Šlechta afeudální vrchnost si dokonce prosadili při déletrvajícím konfliktu, stejně jako při výpravě mimo zemské hranice právo na proplacení služby. Takový stav byl pro panovníka nevýhodný aneefektivní. Zemská hotovost navíc mohla posloužit ijako nástroj dalšího politického tlaku šlechty na panovníka, určitý vrchol vtomto smyslu představoval rok 1394, kdy došlo ke zneužití hotovosti kzajetí samotného krále.

Bylo tedy potřeba hledat alternativní řešení. Základní možností panovníka bylo najímání žoldnéřů. Nejednalo se však ožoldnéře známé zpozdějších dob, oony profesionální hrdlořezy táhnoucí Evropou anechávající se kýmkoliv najmout za pár grošů. Jako žoldnéři obvykle působila nižší šlechta, rytířstvo, které organizoval velitel houfce a„pronajímal“ na dohodnutou dobu za sjednaný žold. Takové vojsko bylo ovšem poměrně nákladné. Je zaznamenáno, že za jednu rytířskou družinu platil Jan Zhořelecký na přelomu 14. a15. století sumu 18 zlatých měsíčně, spolu súhradou škod vzniklých na osobním vybavení. Zikmund, aby si mohl pomocí žoldnéřského vojska podmanit odbojné Uhry, musel dát do zástavy celé Braniborsko. Vletech husitských válek se žold jezdce vZikmundových službách pohyboval vrozmezí 10 až 36 kop grošů ročně, spolu shrazenými ztrátami na koních avybavení.

Levnější alternativou byli přímí leníci krále, tzv. mani. Jejich povinnosti nebyly vymezeny zemským právem, nýbrž přísahou apřiděleným statkem (zpravidla takovým, který král získal jako odúmrť po šlechtici, jenž neměl dědice). Jako jediní byli kdykoliv kdispozici anebylo nutné je svolávat. Panovník tak mohl se svými many nakládat pružněji adokonce předepisovat jejich výzbroj. Těchto mužů však nikdy nebylo tolik, aby mohli zásadně ovlivnit bitvu. Byli proto sdružováni pod velením příslušných purkrabí při královských hradech, oněž se mohl vpřípadě konfliktu panovník opírat jako osoustavu pevností. Manské soustavy měly za husitských válek různé osudy. Zatímco například ta vyšehradská se rozpadla anahradila ji Zikmundovi oddaná posádka, karlštejnští či loketští manové drželi své pozice až do konce bojů.

Další vhodnou sílu, kterou mohl panovník disponovat, představovala královská města ajejich obyvatelstvo. Směsty, byť byla součástí panovníkovy domény, se počítalo jako se stabilní součástí zemské hotovosti. Výhodou bylo, že města byla sama osobě pevnostmi ajejich obyvatelstvo mělo povinnost být na válku organizačně amateriálně připravené jako městská hotovost. Města tak posilovala pasivní obranu země ačást jejich obyvatel mohla vytáhnout do pole jako pěší oddíly. Ubohatších měst se plně uplatňoval systém zástupného najímání žoldnéřů.

Smíšené oddíly zemské hotovosti po vítězném střetu.

Počátek revoluce

„Léta Páně 1419 vneděli po sv. Jakubu byli rychtář Mikuláš, purkmistr akonšelé Nového Města pražského svrženi zoken radnice azabiti Žižkou ajeho spolčenci. Léta Páně 1419 ve středu po Nanebevzetí Panny Marie zemřel náš nejjasnější pán, pan Václav, římský ačeský král, ohodině nešporní na Novém hrádku poblíž Kunratic uPrahy. Nazítří ve čtvrtek vnikl Žižka se svými spolčenci do kostelů aklášterů azničil tam mnoho soch aobrazů. Téhož dne také vnikli do kartuziánského kláštera anazítří vpátek jej vypálili.“

Bitva uSudoměře, za nastupujícího soumraku dne 25. března 1420. Pravděpodobný velitel zhruba čtyřsetčlenného husitského oddílu „bratří, přívrženců přijímání zkalicha“, pan Břeněk Švihovský zRýzmberka na Dolanech vede se svým korouhevníkem protiútok záloh zhráze rybníka Škaredého proti pěšky postupujícím ozbrojencům kutnohorského mincmistra Mikše Divůčka zJemniště aPetra Konopišťského ze Šternberka, kteří se pokoušejí přes vyschlé rybniční dno obejít úzkou šíji mezi rybníky Markovcem aŠkaredým. Ta byla patrně přehrazena vozovou hradbou bránících se husitů, atakovanou bojovníky Jindřicha zHradce aBohuslava ze Švamberka. Celkový počet útočníků – „královských lidí“, jak je nazývá Vavřinec zBřezové, odhadují moderní historikové zhruba na sedm stovek. Vavřinec zBřezové bez dalších podrobností udává, že „byl pan Břeněk včele šiku zabit“. Bitva byla prvním větším střetem husitských válek, ohledně jejího průběhu jsou však soudobé prameny dost skoupé. Teprve později začala být popisována jako velké vítězství dalšího zhejtmanů tohoto husitského oddílu, Jana Žižky zTrocnova. Odolat stehdy ještě zřejmě málo vycvičeným „houfcem bratří“ téměř dvojnásobné přesile zkušenějšího alépe vyzbrojeného protivníka aodrazit jej bylo samo osobě nepochybně významným taktickým počinem.

Takto Bartošek zaznamenal události na počátku husitské revoluce. Krátce po defenestraci vlétě 1419, násilném převratu na Novém Městě pražském, vněmž byl kromě ozbrojeného lidu pražského souměstí zainteresován kněz Jan Želivský akrálovský panoš Jan Žižka, zahynul ikrál Václav IV. Kapokalyptické atmosféře prvních čtyř let od smrti mistra Jana přispěly vPraze četné demonstrace, připomínající činnost dnešních aktivistů, ačasto vynucené výměny farářů. Venkované, zejména měšťané adrobná šlechta, se scházeli ke kázání na horách aněkdy docházelo ikjejich pronásledování. Snad jediný, kdo měl jasno votázce, co přinese budoucnost, byli chiliastičtí kazatelé: ohlašovali brzký konec světa apříchod Krista.

Místo něj však přišel Zikmund Lucemburský, král uherský, právoplatný dědic českého trůnu ařímsko-německý král, odpovědný za stav Říše. Zatímco vČechách již probíhaly první boje na Malé Straně, uSezimova Ústí či Živohoště, vrchní patro zemské politiky (tedy panstvo) se věnovalo vyjednávání. Stejně postupovali ipředstavitelé husitské Prahy, kteří byli zvyklí hovořit přímo skrálem. Na Vánočním sněmu vBrně Zikmund rozdal karty: nařídil všem podrobit se jeho autoritě. Nedlouho poté, na březnovém říšském sněmu ve Vratislavi, pak odhalil trumfy: nechal vyhlásit křížovou výpravu proti českému kacířství.

Mezitím se revoluční ohnisko vosobě Jana Žižky ajeho společníků přeneslo do Plzně. Nedaleko tohoto města (uNekmíře) se strhla potyčka, vníž jednooký panoš patrně poprvé nechal mezi své muže anepřítele postavit vozy. Následně vyrazili do jižních Čech. Právě tam se etablovala „opravdová bratrská obec“ – Tábor. Jeho vznik byl ovšem více krvavý než bratrský, ikdyž osourozence šlo také. Do majetkového sporu mezi Prokopem Kamenickým ajeho bratry, pány zÚstí (Sezimova), se přimíchali jejich vyhnaní husitští poddaní. Poté, co jako odplatu vypálili Ústí, spolu sProkopem obsadili hrad jeho bratrů zvaný Hradiště. Následně jej předali plzeňské výpravě, která se kHradišti musela probojovat. Byť jejich zápas nebyl velký, zapsal se do historie. Vtakzvané bitvě uSudoměře totiž Jan Žižka znovu uplatnil svůj nápad spostavením vozů. Jeho druha Břenka Švihovského zRýzmberka však srážka stála život, stejně jako Jindřicha zHradce, představitele komendy strakonických johanitů. Na místě Hradiště pak vyrostla obec sbiblickým názvem Tábor.

Válečná partie nabírala na obrátkách. Ve východních Čechách se zformovalo orebské bratrstvo zvýchodočeské šlechty aobyvatel Hradce Králové vedených knězem Ambrožem. Ke kalichu se hlásila iměsta Louny aŽatec. Zatímco se utrakvistické síly stahovaly na pomoc Praze, katolický šlechtic Oldřich zRožmberka oblehl Tábor adalší Zikmundovi věrní páni se snažili zlikvidovat lokální ohniska odporu.

Počátkem června se na levém břehu Vltavy proti Praze rozložila vojska křížové výpravy. Od podobných tažení minulosti se však tato zásadně lišila. Její vůdce byl totiž zároveň vládcem heretického království anechtěl bohatou Prahu, klenot českých zemí aekonomický organismus schopný sytit královskou kasu, zničit avydrancovat. Kacířům stačilo odolat jedinému pokusu oodříznutí zásobovací trasy přes horu Vítkov aohromná vojenská masa křižáků se rozpadla. Zikmund se alespoň stačil nechat korunovat českým králem.

Pražané následně oblehli Vyšehrad, jehož posádka zůstala věrná králi. Prvního listopadu se sice Zikmund vrátil snovým vojskem, ale sevřít protivníka do kleští se mu nepodařilo. Posádka Vyšehradu vázaná dohodou, že se právě onoho dne vzdá, nepodpořila útok Zikmundových sil. UVyšehradu toho dne padlo velké množství zejména moravského panstva, které se jako jediné (na rozdíl od Uhrů aněmeckých žoldnéřů) dokázalo probít vnejtěžším úseku bojiště do obléhacích linií. Samotní pražané pak těžce raněným protivníkům dávali poslední pomazání isvátost oltářní „pod obojí způsobou“.

Panstvo

Páni byli svobodní držitelé hradů apřilehlých panství, podle nichž získávali svůj predikát (přízvisko). Nejvlivnější ztěchto mužů zastávali funkce vzemských úřadech, při zemském soudu, vněkterých dvorských úřadech aivrodící se krajské organizaci. Nebyly to však jen hrady ajejich posádky, co utvářelo válečný potenciál vyšší šlechty. Kromě šlechtického výcviku, který spočíval zejména vjízdě na koni aboji vsedle, to byla imožnost pořízení kvalitního vybavení avlastního vojska.

Zisky zdržby panství umožňovaly zakoupení zbroje nejvyšší jakosti. Nemusí být náhoda, že se hlavní česká zbrojařská střediska rozvinula právě vmístech konání zemských soudů, kde panstvo zasedalo, tedy vPraze aBrně. Pánů sice nebylo tolik, aby jejich zakázky uživily všechny výrobce, nicméně potřeba kvalitní areprezentativní výstroje různých typů azbraní spolu spřípadným zajištěním výzbroje jejich družin či posádek hradů znich činilo lukrativní zákazníky. Patřili také kjistým zájemcům ozahraniční produkci. Zbroj pak zpravidla doplňoval reprezentativní varkoč, čili válečný oděv.

Pán jako osoba pod zemským právem měl povinnost účastnit se zemské hotovosti se svým vojskem. Tato jejich soukromá comittiva čili klientská družina nižších šlechticů mohla čítat až několik desítek osob. Předák plzeňského landfrýdu Hynek Krušina ze Švamberka disponoval téměř stovkou mužů. Kválečnému podniku pak mohli páni stáhnout také posádky svých hradů ahotovosti svých městeček, což se vpřípadě zemské hotovosti nestávalo. Za husitských válek však byli tito muži povoláváni zejména při tuzemských bojích, například vrožmberské doméně.

Přestože před vypuknutím revoluce se panstvo svým životním stylem vzdálilo válečnému řemeslu, stále bylo zvykem aotázkou osobní cti stát vbojovém střetu vprvní řadě aútočit ze sedla svého oře. Ipanstvo se totiž považovalo za držitele rytířské tradice. Pán vplné zbroji vyrážel do boje včele svých mužů, znichž jeden nesl jeho korouhev. Panstvo se proto někdy nazývalo korouhevními pány, podle práva boje pod vlastní zástavou. Jiná situace nastávala, pokud byl pán nominován na některou velitelskou funkci ve „štábu“ vojska nebo jeho části. Okolnosti pak vyžadovaly jeho přítomnost na jiných místech.

Erby některých představitelů katolické strany

(2) Erb Krajířů zKrajku

(3) Erb Jana Městeckého zOpočna, podle otisku pečeti zroku 1427. Obarvách (tinkturách) lze jen spekulovat podle jiných pozdějších vyobrazení znaku pánů zOpočna. Břevno uložené pokosem by snad mohlo být červené, pole stříbrné či bílé. Obarvě žebříků se třemi příčkami není zdané doby známo nic bližšího.

(4) Erb pánů ze Švamberka

(5) Erb Janovských zJanovic

(6) Erb pánů zKolovrat

Pán se svým panošem cvičí tzv. harnischfecht, čili šerm ve zbroji.

Působil tak jako diplomatický prostředník, pikantní dodnes zůstává bohatá Oldřichova falzifikátorská činnost, odhalená až sodstupem staletí. Podvrženými listinami zajistil svým třem synům mnohá privilegia akrálovské výhody. Další zdroje rostoucí prosperity poskytl Oldřichovi Zikmund udělením klášterních majetků ve Zlaté Koruně.

Konec Pražského hradu

Měšťané ajejich hotovost

Od Mostu kBrodu

Nižší šlechtici – svobodní služebníci ahejtmani

Erby některých představitelů kališnické strany

Kníže Korybut aKarlštejn

Pražané

Znaky pražských měst

Táborité

Žižkův Menší Tábor

Jan Žižka zTrocnova

Venkované aválka

Žižkovi dědicové

Sirotci

Symboly kalicha

Wettinské angažmá

Žatecko-Lounští