Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Syruček, Josef Svoboda

Proč zmizely insignie Karlovy univerzity

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015 jako svou 5923. publikaci
Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

Grafická úprava a sazba Josef Kroupa
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Obálka Jakub Karman, Art007

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

© Grada Publishing, a. s., 2015
© Milan Syruček, Josef Svoboda, 2015
Photos © Archiv UK

ISBN 978-80-247-9853-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-9852-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-5723-0 (print)

Věnováno 600. výročí upálení Mistra Jana Husa, rektora, a 700. výročí narození Karla IV., zakladatele Univerzity Karlovy

Děkujeme:

Rektoru Univerzity Karlovy prof. MUDr. Tomáši Zimovi, DrSc., MBA, za podporu a zejména za plný přístup do fotografického archivu UK, stejně tak za možnost prezentovat tuto knihu v rámci univerzitních oslav 600. výročí upálení Mistra Jana Husa,

PhDr. Michalu Svatošovi, CSc., dlouholetému archiváři UK, za odbornou konzultaci,

prof. PhDr. Zdeňku Benešovi, Csc., za připomínky a doporučení,

velvyslanci ČR v Rakousku Janu Sechterovi za pomoc při pátrání po insigniích,

předsedovi vlády Svobodného státu Bavorsko Horstu Seehoferovi za podporu.

Motto:

Karel, z Boží milosti římský král, vždy rozmnožitel říše, a český král. Na věčnou té věci paměť.

Mezi tužbami našeho srdce a tím, co naši královskou mysl svou tíhou stále zaneprázdňuje, její zřetel, starost a pozornost se stále obrací k tomu, aby naše české království, jež nad ostatní důstojenství a državy, ať dědičné, ať šťastně získané, obzvláštní náklonností naší mysli milujeme, o jehož povznesení vší možnou horlivostí se staráme a o jehož čest a blaho vším svým snažením usilujeme, aby tak, jako se řízením Božím raduje z přirozené hojnosti zemských plodin, podle příkazu naší prozíravosti a naším přičiněním za našich časů bylo ozdobeno množstvím učených mužů.

A tak, aby naši věrní obyvatelé království, kteří bez ustání lační po plodech vědění, se nemuseli v cizích zemích doprošovat almužny, ale aby našli v království stůl k pohoštění prostřený a aby se ti, jež vyznamená vrozená bystrost a nad ni, stali poznáním věd vzdělanými, a nebyli již více nuceni a za zbytečné mohli pokládat, za účelem vyhledávání věd kraj světa obcházet, k cizím národům se obracet, nebo aby jejich dychtění bylo ukojeno, v cizích končinách žebrat, nýbrž aby za svou slávu považovali, že mohou jiné z ciziny k sobě zvát a účastny je činit té lahodné vůně a tak velikého vděku.

Protož, aby tak prospěšný a chvalitebný záměr naší mysli zrodil důstojné plody a aby vznešenost tohoto království byla rozmnožena utěšenými prvotinami novoty, rozhodli jsme se po předchozí zralé úvaze zřídit, vyzdvihnout a nově vytvořit obecné učení v našem metropolitním a zvláště půvabném městě pražském, které je jak bohatstvím zemských plodin, tak příjemností místa, jelikož vším potřebným oplývá, nadmíru příhodné a uzpůsobené k tak velikému úkolu.

Na tomto učení budou pak doktoři, mistři a žáci všech fakult, jimž slibujeme znamenité statky, a těm, které toho hodné shledáme, udělíme královské dary.

Doktory, mistry a žáky na kterékoliv fakultě i mimo ní, všechny vespolek a každého zvláště, ať přijdou odkudkoliv, jak na cestě, tak při pobytu i při návratu, chceme zachovat pod zvláštní ochranou a záštitou našeho majestátu, každému pevnou záruku dávajíce, že všechna privilegia, výsady a svobody, kterých z královské moci užívají a kterým se těší doktoři a žáci jak na učení pařížském, tak boloňském, všem a jednomu každému, kdo by sem chtěl přijít, laskavě udělíme a postaráme se o to, aby ty svobody byly ode všech a každého jednoho neporušitelně zachovávány.

Toho všeho na svědectví a pro bezpečnější jistotu dali jsme vyhotovit tuto listinu a kázali jsme ji potvrdit pečetí našeho majestátu. Dáno v Praze léta Páně tisícího třístého čtyřicátého osmého, v prvé indikci, sedmého dne měsíce dubna, druhého roku našich království.

Karel IV. dne 7. dubna 1348

Incolatus et investitura – tak to chodilo za starých časů.

Korunovace Karla IV.

Zdravice prezidenta České republiky

Pátrejme dál po ztraceném národním dědictví

Vážení čtenáři,

kniha, která se vám dostala do rukou, mapuje jednu z největších záhad moderních dějin českého státu, o níž však k mé velké lítosti neexistuje mezi občany širší povědomí. Přitom spolu se zakládající listinou Karlovy univerzity, insigniemi a dalšími archiváliemi zmizela koncem dubna 1945 z českého území část naší historie. Pátrání po místě jejich úkrytu bych se proto nezdráhal označit za českou verzi hledání proslulé Jantarové komnaty.

I po sedmdesáti letech od zmizení není dosud jasné, kde je tento český národní podklad ukrytý. Stopy však existují; vedou do sousedních zemí – Německa a Rakouska. Spolu s nimi tak existuje i naděje, že insignie a archiválie nepřišly koncem druhé světové války k újmě a že se jednoho dne navrátí zpět do vlasti.

Těší mě, že pátrání po ztracených insigniích pokračuje dodnes a že ani mladé generaci českých a německých badatelů není jejich osud lhostejný. Byl bych rád, kdyby tomu tak bylo i nadále, neboť se domnívám, že bychom na tuto neuzavřenou křivdu, spáchanou na našem kulturním dědictví, neměli zapomínat.

Vztahy mezi Českou republikou a jejími německy mluvícími sousedy jsou historicky na jedné z nejlepších úrovní. Právě to mi dodává naději, že by se obě strany mohly nepředpojatě a otevřeně pokusit ztracené insignie a univerzitní archiv nalézt a pátrání po nich podpořit, jak nejlépe umí. V květnu 2016 si připomeneme 700 let od narození zakladatele Karlovy univerzity Karla IV., císaře Svaté říše římské a krále českého a římsko-německého. Udělalo by mi nesmírnou radost, kdybych jako prezident České republiky mohl v toto symbolické datum přivítat náš ztracený národní poklad zpět ve vlasti.

Vážení čtenáři, přeji vám, aby se vám tato napínavá publikace z dějin českého národa líbila a přinesla vám zábavu i poučení; a snad i některé z vás inspirovala k zapojení se do pátrání po ztraceném národním dědictví.

S úctou

Miloš Zeman
prezident České republiky

Úvod

Jako vKarlových dobách – fakt, nebo klam?

„Spondeo ac polliceor.“

„Zavazuji se aslibuji.“

Při těchto slovech klademe dva prsty naděkanské žezlo, které pevně drží pedel, adíváme se dooči promotora, jenž nás ktéto přísaze, keslibu, vyzval.Všichni jsme vtmavém obleku sbílou košilí atmavou kravatou, dívky aženy rovněž včerných šatech. Naši profesoři zaujali svá místa vkřeslech natribuně vedvou řadách, vprvní sedm, vedruhé dvanáct. Všichni jsou oblečeni včerných talárech, nahlavě baret, nakrku zavěšeny řetězy smedailí univerzity. Křeslo popravé straně je vyhrazeno rektorovi či prorektorovi včerveném plášti akožešinovém límci, nalevé straně vplášti stejné barvy děkanovi naší fakulty.

Takto Milan Syruček, spoluautor této knihy, přísahal na děkanské žezlo připromoci ve velké aule Karolina po skončení studií na Filozofické fakultě Univerzity Karlovy. Důkaz, jak to probíhalo po skončení studií všedesátých letech minulého století.

Ještě včera jsme je mohli potkat třeba jen vdžínách asvetru, aani nerozeznat, kdo je kdo. Mohli jsme si dokonce vzájemně tykat. Teď jsou to „spectabiles ahonorabiles“, dokonce Vaše Magnificence.

Velká aula Karolina je zaplněna rodinnými příslušníky studentů adalších hostů, kteří se tu shromáždili, aby byli svědky promoce svého syna či dcery, manžela či manželky, přítele nebo přítelkyně anebo prostě zvědavých známých.

Promoce na univerzitě vCardiffu.

Každý znás, kdo má akademický titul, to zažil. Každý byl uchvácen onou starobylou atmosférou, která nás během tohoto slavnostního okamžiku přenesla dodávných dob, dočasů vzdálených téměř sedm století. Alespoň tak to všichni cítíme avnímáme.

Apřece tomu tak není. Vlastně nic ztoho nemá sedmisetletou tradici.

ZaKarla IV., vprvních letech existence univerzity, budoucí absolventi nepřísahali nažezlo, ta vznikala podle fakult omnoho let později. Víme však, že tato žezla (sceptra) měly už jednotlivé fakulty vdobě Kutnohorského dekretu (1409). Jejich podobu neznáme. Zachovala se pouze žezla právnické alékařské fakulty, ta však zmizela koncem války společně sjinými symboly adokumenty. Proto jsme přísahali najejich kopie, studenti některých univerzitních fakult avysokých škol potvrzují přísahu dokonce jen stiskem ruky.

I takto mohou vypadat doktorandi před promocí.

Samozřejmě se dochovala jejich dokumentace. Měly renesanční dříky, ale celková úprava pocházela až ze XVII. století. Osto let mladší byla žezla teologické afilozofické fakulty. Rektorské sceptrum zřejmě vzniklo kolem roku 1654, ale jeho renesanční tvar dotvořila barokní hlavice. Rektorské žezlo, které se používá dodnes (přesněji, naceremoniály se nosí jeho věrná kopie), stejně tak jako žezla některých fakult, odvozují svůj původ zdoby, kdy se vroce 1882 univerzita rozdvojila nadvě samostatné. Německá si ponechala původní, česká si dala zhotovit nová uzlatníka Jana Tenglera podle vzoru, který navrhli malíři Bedřich Wachsmann aJosef Scheiwel. Další žezla se doplňovala, jak vznikaly nové fakulty. Nejmladší je Fakulta humanitních studií, založená vroce 2000. Knejmladším patří také fakulta sociálních věd. Její děkan však nemá svoje žezlo, půjčuje si ho odpedagogické fakulty. Svoje žezla nemají také dvě další nové, přesněji obnovené fakulty zroku 1990, husitská aevangelická. Sceptra nahrazují při promocích Biblí akalichem.

Promoce na oxfordské univerzitě.

Původně se mezi insignie nepočítala žezla, ale medaile, které nosili nařetězu zavěšeném nakrku rektoři aděkani. Poslední rektor univerzity doby předbělohorské, Jan Jesenský, ji ještě nosil jako výraz svého honoru. Tak je také dostávali jiní rektoři přímo odpanovníka nebo velmi vážené osobnosti. Byl to velice prestižní odznak, který však zpočátku nepatřil funkci, ale osobě samé. Univerzitní se stala naKarlo-Ferdinandově univerzitě až pounijním dekretu vroce 1654. Zpočátku jí byli zdobeni inově jmenovaní doktoři, vsoučasnosti pouze doktoři honoris causa.

Současná rektorská medaile, kterou používá nejvyšší představitel univerzity zavěšenou nazlatém řetězu jako výraz své hodnosti, má svůj původ vpečetidle Karla IV. Zněj vycházel vesvém návrhu Otakar Španiel, ale vyrobilo ji Vysoké učení technické akjubileu založení univerzity, vroce 1948, ji předalo Karlovu stánku vědy.

Promoce Humboldtovy univerzity je velkolepou slavností.

Oděv univerzitního profesorského sboru je sice středověký, členové akademické obce měli dokonce zapovinnost ioděvem se odlišovat odostatních obyvatel, ale přesto se během věků měnil. Černé či barevné obřadní pláště – později nazývané pallioly – profesorů, doktorů amagistrů včetně rektorova hermelínového límce načerveném plášti se podle charakteru celé společnosti začaly lišit svým střihem akvalitou materiálů. Nejen to. Císař Josef II. zrušil středověké taláry azavedl pro všechny občanský oděv. Odroku 1815 museli členové akademického sboru oblékat slavnostní úřednické uniformy, aby je pak odpoloviny XIX. století vystřídal frak. Ty dnešní taláry jsou zroku 1922. Jejich střih však připomíná renesanci, barevná pestrost jednotlivých fakult se zúžila načerveň rektorskou aděkanskou, pro ostatní převládl černý samet. Také kožešina není hermelínová, ale šedá abarety nahlavách jsou dvojího renesančního střihu. Celý ceremoniál byl nově upraven vroce 1991, předtím prošel řadou proměn. Také aula Karolina není původní, ale vletech 1945 až 1959 architekt Jaroslav Frágner provedl její generální rekonstrukci, pomineme-li dílčí úpravy vpředcházejících staletích.

Třebaže oděvy, medaile rektora, prorektora aděkanů ažezla nikdy neodvozovaly svůj původ odroku 1348, kdy byla univerzita založena, ale postupně vznikaly či se měnily vpozdějších časech, přece jen stále představovaly nesmírnou cennost. Byly symbolem univerzitní důstojnosti ajejích svobod, dokladem toho, že univerzita jako hlavní představitel vzdělanosti národa vždy patřila, patří abude patřit kzákladním pilířům jeho státnosti. Proč tedy byly všechny tyto výsostné symboly znovu zhotoveny až podruhé světové válce jako kopie původních? Kam zmizely ajaký je jejich dnešní osud? Existují dosud skryty vnějaké zapadlé opuštěné štole nebo vpodzemí některého ze zámků či hradů? Nebo se provždy ztratily?

Čerstvé absolventky tokijské univerzity.

Před (nebo po?) promoci vSan Francisku.

Promoční úsměvy amerických studentek univerzity ALANA.

Potřebujeme vůbec symboly?

Může se objevit ikacířská otázka: potřebujeme je vůbec? Vždyť moderní doba si vyžaduje jiné, modernější symboly. Jistě to platí pro nové vysoké školy, zejména soukromé, které se objevují jako houby podešti. Což však utěch starých aještě starších nás také nezavazuje jejich tradice? Tato otázka se netýká jen univerzit. Vezměte si jako příklad inauguraci nových hlav států. Prezidenti se ujímají svého úřadu převážně podle novodobého rituálu. Ale vzemích, které si zachovávají monarchii, bez výjimky platí rituály středověké. Týká se to nejen nástupu nového panovníka natrůn, ale ivšech ceremoniálů, které jsou spojeny strůnem, například předávání akreditačních listin nových velvyslanců. Podle vyprávění jednoho znich, Petra Kubernáta vHaagu, musel jet kekrálovské audienci vkočáře ze své rezidence – velvyslanectví bylo natakovou slavnostní cestu příliš blízko odkrálovského paláce, snad jen padesát metrů. Vezl ho kočár tažený koňmi, jeho doprovod ho následoval také vkočáře. Předtím si musel nacvičovat, jak celý obřad proběhne – nametry anaminuty přesně. Rovněž naše velvyslankyně Marie Chatardová jela kpředání svých pověřovacích listin kešvédskému králi vkočáře.

Samozřejmě, kprezidentovi se jede třeba mercedesem nebo jiným luxusnějším autem, ale zachovává-li nějaký stát královskou tradici, uchovává ji se vším všudy, isnezbytnými rituály. Žádají to iobčané dané země anapříklad několikeré referendum ozrušení královské funkce vBritánii skončilo totálním neúspěchem. Ale také inaugurace prezidentů, byť vcivilním oděvu, dodržuje přísná pravidla, zděděná odvolby první hlavy státu. Není to přežitek, jen vyjádření úcty kfunkci hlavy státu bez ohledu nato, jaké má skutečné ústavní pravomoce, ať už značné jako veSpojených státech, Ruské federaci, Francii adalších, nebo téměř minimální, včetně naší republiky. Je to asi nejviditelnější vyjádření kontinuity státnosti každé země. Také pro univerzity jsou slavnostní ceremoniály výrazem pokračování jejich tradic, zejména vkvalitě výuky.

Přesto vesvětě není běžné, aby studenti poabsolvování vysokoškolského studia, ať už magisterského či doktorského, něco slibovali ananěco přísahali. Oxfordská nebo Harvardova univerzita mají „ceremonial graduation“, slavnostní rámec okamžiku, kdy se předávají diplomy. Konají se průvody, vyzdvihují se dobří studenti, kteří zase svým učitelům děkují zavše, co je naučili, významná osobnost pronese projev. Studenti však neskládají žádný slib, tím spíše nikoliv nainsignie, které příslušné univerzity ani nevlastní. Výjimkou jsou lékařské fakulty, kde je slib absolventů povinný avychází zHippokratovy přísahy. Dokonce ktomu existuje předloha, Ženevský lékařský slib, jak jej zformulovala Světová lékařská asociace vroce 1948.

Týká se to itěch nejproslulejších univerzit evropských, například Oxfordské univerzity. Ta byla založena už koncem XI. století (není známo přesné datum). Má ovšem jiné své zvyky atradice, mezi něž patřily ity méně lichotivé. Například rovnoprávnost pohlaví se neuznávala až dominulého století, doroku 1920. Odpoloviny XIX.století existovaly čtyři ženské koleje. Tři tím byly zpřístupněny mužům, čtvrtá kolej St. Hilda’s se otevřela mužům až vroce 2008. Nyní jsou všechny koleje koedukační. Oxfordské koleje (colleges) ovšem neslouží jen kubytování astravování studentů aakademiků, ale jsou spojeny svýukou. Univerzita jich má celkem 38 sautonomní správou. Celkový počet studentů je 21000. Oxford patří stále kdeseti nejprestižnějším univerzitám vesvětě.

Pařížská Sorbonna byla založena jako teologická kolej vroce 1253 adostala jméno odsvého zakladatele, kaplana akrálovského zpovědníka Roberta de Sorbon. Je téměř ostoletí mladší než Pařížská univerzita, sníž nakonec splynula vjeden ohromný komplex, roztroušený pocelé Paříži ase sedmdesáti tisíci studenty.

Pražská Karlova univerzita se dnes pyšní svými čtrnácti fakultami vPraze, dvěma vHradci Králové, jednou vPlzni (lékařskou), třemi vysokoškolskými ústavy, šesti pracovišti acelkem 54000 studenty, ztoho pro magisterské studium 25000, bakalářské 21000 adoktorské 8000. Zcelkového počtu studentů je 7000 zahraničních. Ročně podává přihlášku kestudiu na64000 uchazečů.

Posluchači UK tvoří zhruba šestinu všech studentů vrepublice astudují vevíce než 300 akreditovaných studijních programech s642 studijními obory. Univerzitu ročně absolvuje bezmála 9000 studentů, kteří tradičně patří keskupině obyvatel ČR snejnižší nezaměstnaností. Nejrůznější kurzy celoživotního vzdělávání ročně absolvuje přes 16000 účastníků.

Jakkoliv jsou to impozantní počty, přece jen představují zlomek obyvatel. Nikoliv však jen zlomek vlivu nachod své společnosti. Přesvědčily nás otom některé události, jež se zapsaly dohistorie. Problém koedukace studentů jsme nepřipomínali náhodou. Stále uplatňovaný zákaz vstupu studentů nadívčí koleje, trvající odnapoleonských časů, vyvolal vPaříži najaře 1968 studentské bouře, které – společně sdalšími požadavky – přerostly vcelonárodní generální stávku, jež totálně ochromila zemi. VPraze se stal studentský pochod 17. listopadu 1989 podnětem kpádu celého komunistického režimu. VAmerice pálení povolávacích lístků doarmády studenty nanádvořích vysokých škol vedlo kobecnému odporu veřejnosti kválce veVietnamu avdůsledku toho americký Kongres neodhlasoval prezidentovi další peníze najejí pokračování. Tak došlo kpodepsání dohody ojejím skončení vpařížském hotelu Majestic 27. ledna 1973. Samozřejmě to nebyl jediný impuls, ale byl jedním zrozhodujících.

Tím chceme naznačit, že každá univerzita vesvětě má svá specifika, svou zvláštní historii ataké tradice. Staré postupně zanikaly avytvářely se nové, ale vždy byly něčím specifické. Pokud univerzita nevlastnila své insignie, měla jiné výrazné znaky asymboly, odsvých slavností aceremoniálů atypické barvy třeba až pospeciální kravaty pro absolventy. Cokoliv, co potvrzuje její originalitu asoučasně nezastupitelnost vesvé společnosti aco jí dodává jedinečnost – jako má každý stát svou jedinečnou vlajku, hymnu, znak.

Klín vevlajce

Ostatně, ani stěmito státními symboly to není tak jednoduché, jak se naprvní pohled zdá. Vždyť teprve vroce 2005 bylo oficiálně uznáno autorství naší státní vlajky Jaroslavu Kursovi. Doté doby byl jako autor uváděn výtvarník aarchitekt Jaroslav Jareš. Došel sice kpodobnému návrhu jako Kursa, ale nikoliv nazákladě historického studia, nýbrž jen zvýtvarného hlediska, ajeho návrh ani neprojednávala komise ustavená vroce 1919 kvytvoření vlajky adalších státních symbolů. Kursa se stal autorem istátních znaků aprezidentovy standarty.

Jaroslav Kursa byl příliš skromný, aby své autorství obhajoval během svého života, třebaže to vživotopisu krátce před svou smrtí vroce 1950 uvedl. Kursa byl archivář, heraldik ivýborný kreslíř, byl velice sečtělý avarchivech vykonal obrovský kus práce. Tam také hledal inspiraci pro vlajku astátní znaky. Pracoval natom úmorně avšechny pomůcky si platil ze svého. Musel prodávat isvé milované francouzské knihy ajíst obden, aby uživil kromě sebe starou matku advě děti své sestry, jak uvedl vedoucí archivu ministerstva vnitra dr.Ladislav Klicman vesvé žádosti tehdejšímu ministrovi vnitra, aby Kursovi udělil zvláštní finanční odměnu dva až tři tisíce korun.

Velice početná komise nejlepších odborníků žádala poKursovi různá historická zdůvodnění barev, modrého klínu uprostřed (symbol slovenských hor, dnes symbol Moravy), až nakonec odsouhlasila všechny jeho návrhy – jen modrý klín navlajce protáhla zjedné třetiny napolovinu délky vlajky, aby se dosáhlo úplné symetrie. Dne 30. března 1920 poslanci vyhlásili Kursův návrh zastátní vlajku.

Česká republika ji vroce 1993 přes odpor Slováků převzala, ačkoliv to bylo vrozporu se zákonem č. 542/1992 Sb. ozániku ČSFR: „Česká republika aSlovenská republika nesmějí pozániku České aSlovenské Federativní Republiky užívat státních symbolů České aSlovenské Federativní republiky.“ Nedodržení této dohody bylo zdůvodněno tím, že vlajka byla uvolněná ajako takovou si ji může vzít nově vzniklý stát.

Tento fakt uvádíme jen jako jeden zpříkladů, jak trnité apřekvapivé jsou někdy badatelské cesty zapoznáním itak zdánlivě jasné záležitosti, jako je státní vlajka, státní znak adalší.

Bez těchto symbolů je nemyslitelná existence státu. Podporují vlastenectví, vzbuzují národní emoce, ale nemají užitnou hodnotu jako budovy, jídlo, oblečení, dopravní prostředky apod. Stejně jako je nemají ty univerzitní, třebaže je vůbec nechceme vzájemně porovnávat astavět nastejnou úroveň.

Zakládací listina papeže Klimenta.
(Zdroj: Archiv UK)

Zakládací listina univerzity zroku 1348.
(Zdroj: Archiv UK)