Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Karel Voříšek

Štěstí se dá naučit
Můj život bez strachů a bez rohlíků

Ilustrace Petr Urban

Vydala GradaPublishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6368. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radka Svobodová
Návrh obálky TypoText, s. r. o., Bohumil Klouda
Grafická úprava a sazba TypoText, s. r. o.
Formát ePub Štěpán Böhm
První vydání, Praha 2016
Vytisky Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Vytiskla Tiskárna Protisk, s.r.o., České Budějovice

© GradaPublishing, a. s., 2016
Text © Karel Voříšek, 2016
Ilustrace © Petr Urban, 2016
Foto na obálku © Jan Tůma, 2016

ISBN 978-80-271-9436-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9435-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-5794-0 (print)

„Je třeba věřit v existenci štěstí,

abychom byli šťastni.“

Lev Nikolajevič Tolstoj

PŘEDMLUVA

Máte to za pade, mohu to tak nechat?

Po ránu mám opuchlé oči a nateklé tváře. Kolem pasu pneumatiku, jako kdybych se záchranným kruhem vypadl z Titaniku. Bolí mě klouby, hlavně v kolenou, a pohnout palcem u pravé nohy je pro mě nepředstavitelný výkon. Bolí, moc bolí. Thajská masérka, když mě při masáži plosek za palec zatáhla, si chuděra myslela, že řvu rozkoší. Naivka. Bylo to bolestí. Je mi padesát a všude kolem čtu, že s věkem se metabolismus zpomaluje a že s tím nic nenadělám. Jako berličku mám životní radu: „Tělo má jít do hrobu řádně zhuntované.“

Dívám se po ránu do zrcadla a zírá na mě jakési opuchlo. Otáčím se za sebe, kde se tady vzalo. Paul Newman radil nasypat do umyvadla led a nemilosrdně do něj na pár minut ponořit obličej. Nevím, jaké mají v Americe ledničky, ale moje tolik ledu nevyrobí. Nepomáhají ani lžičky na noc dané do mrazáku a ráno přiložené na zavřená oční víčka. Nepomáhají a přimrzají na tvář. Pytlíky od vyluhovaného čaje jsou dalším nesmyslem. Heřmánkové ze mě ještě ke všemu udělaly pacienta s těžkými příznaky žloutenky kolem očí.

Je mi padesát a ke konci mé čtyřicet devítky se můj život převrátil naruby. Musel jsem opustit práci, která mě bavila i vcelku dobře živila. Zlý sen. Bezvýchodná situace, kdy na vás kydají špínu ze všech stran. Co dělat? Máte dvě možnosti. Všimli jste si, že v životě máte vždycky dvě možnosti a z nich se odvíjí další a další? Podobně jako nit v Erbenově Zlatém kolovratu. Mé zlaté nitě byly pořádně zacuchané. Prášky na deprese, nebo se rvát s momentální nepřízní osudu.

Ptáte se, co jsem si vybral? Nebudu lhát, zalaškoval jsem s léky. Zašel jsem za dlouholetým kamarádem Honzou Cimickým. Odnášel jsem si recepty plné medikamentů. Jejich honosné názvy mě povznášely. Koupil jsem si je a dodnes je mám někde doma. Neotevřené. Honza, který do mě vidí jako do své Modré laguny, jen tak mimochodem, když mi je předepisoval, prohodil, že je můžu, ale nemusím brát. Vidíte, zase dvě cesty. Můžete, ale nemusíte.

Je mi padesát a mám štěstí. Práci u jiné televizní společnosti. Nabídka přišla, hned jak jsem skončil u předchozí. Věříte v zázraky a sílu přání? Já někdy pochyboval. Teď už ne. A děkuju. Mám všechno. Zdánlivě. Zvenčí. Uvnitř jsem sem tam unavený muž, s přibývajícími šrámy na těle i na duši, který se pořád cítí klukem, jenže drzý kalendář a nesmlouvavé zrcadlo se mi snaží podsouvat něco úplně jiného.

Osud, podobně jako prodavačka v lahůdkářství, která hází na váhu nakrájený salám, váží můj život a ledabyle, stejně jako žena za pultem, švitoří: „Máte to za pade, mohu to tak nechat…“ Ani se neptá, jen konstatuje. Koupím, nebo nekoupím? Ustoupím, nebo budu protestovat? Ustupovat se mi nechce. Udělám krok vzad jednou a stane se z toho záhy couvací zvyk. Protestovat? Ano, hlasuju pro. Hurá do boje. Do boje? Moment, nechci nic ničit. Zničený jsem až dost.

Nevím, kolik je právě vám, kteří čtete tyto řádky, ale myslím si, že rozumíte, o čem mluvím. Jestli ne, spolehněte se, že jednou pochopíte. Na každého dojde, chechtá se osud a spokojeně si mne ruce. Proto přátelé milí, „vždy připraven“, jak říká Nick Carter ve filmu Adéla ještě nevečeřela. Rád bych se s vámi podělil o pár svých životních postřehů, které jsem nasbíral cestou z bodu nula. Pomáhají mi a možná by mohly přinést užitek i vám.

Než se začtete do následujících stránek, mějte na paměti pátou dohodu toltéckých indiánů: „Naslouchejte, ale buďte skeptičtí.“ Nevěřte slepě ničemu, co slyšíte nebo čtete, udělejte si svůj vlastní názor, přemýšlejte, bezmyšlenkovitě nekopírujte, jděte svou vlastní cestou a zůstaňte sami sebou. Vzorům navzdory.

Vítejte v mém světě, kam až doposud mohl jen málokdo.

Váš,

kapitola

PRVNÍ

Zmatek vnás

Řeknu vám, někdy je toho na jednoho moc. Duše těká jak čikuli nebo jiná prchavá látka, navenek úsměvy apohoda, ale uvnitř žal, svinčík nebo prázdno. Všichni se ptají: „Kde ten svůj optimismus bereš? Jak to děláš, že se pořád usmíváš?“ Avy si vduchu říkáte, to kdybych věděl. Navenek nic, dál jedete ve své roli, ať se práší za kočárem.

Díváte se, něco plácnete jako odpověď, ale je vám mizerně. Je vám smutno zpodobných otázek. Proč smutno? Vidíte, že vás vlastně nikdo nezná. Maska, kterou máte pevně nasazenou, vás spolehlivě chrání před dalšími, opačnými, stejně otravnými otázkami typu: „Co je to stebou? Co máš za starosti? Co tě trápí?“ Ale přece jenom, když je vduši smutek, neklid, zmar, nahromaděné emoce někam musí jít. Jinak kotel vybuchne. Pokud pára uniká ven, křičíte na lidi kolem sebe. Když dovnitř, brzo vás vezou sinfarktem.

Neotravujete okolí, jste na svoje myšlenky apocity sám. Někam ale musí rozbouřené nitro expandovat. Běhá vkruhu vašeho vnitřního potrubí, bobtná ve vás, rozpíná se jako smog, který otravuje vzduch. Vnitřní emocionální otrava vás rozežírá zevnitř. Cítíte ten smrad? Křičíte, ale nikdo vás neslyší. Řvete dovnitř sebe. Oč víc se smějete na lidi kolem, oto víc duše potichu skuhrá. Je libo berličky nebo raději pořádné berle? Prosím, vyberte si, drogy, alkohol, antidepresiva, nabídka je nepřeberná. Anemoci.

Co stojí za jednou znejzákeřnějších nemocí, která trápí lidstvo? Kouření, geny, znečištěné ovzduší? Názor střídá názor. Stejně jako rady co jíst aco nejíst, co dělat aco nedělat. Jedna zjejích spouštěcích potvor se dostává ke slovu stále častěji. Hrajete šipky? Zamiřte na střed kruhu. Bingo. Trefou do černého je zabiják, který sneúprosnou silou spouští vše zhoubné inezhoubné vnás.

Stres. Nenápadný zákeřný šmejdík, který se nezdá. Zmalých, zdánlivě neškodných stresů skládá větší avětší. Ze šmejdíka se stává šmejd se vším všudy. Pravda, my mu ještě pomáháme. Podhoubí naší domněnkami avztahovačnými myšlenkami zanesené mysli, která si vše bere velmi osobně, je úrodné. Houby zaneřáděných myšlenek rostou jako po dešti nebo po výbuchu Černobylu. Co si budeme povídat, je to na houby, ale když my lidé si vnejrůznějších bolestech, strastech autrpení tolik libujeme. Všimli jste si? Víc než vradosti aštěstí. Co říkáte, není čas na změnu?

Nejhorší stres je ten, co jde dovnitř nás. Stres, který dusíme vsobě, až on sám udusí naši osobnost. Vystresuje ji knepříčetnosti. Nechci, abyste na potkání vyprávěli osvých problémech, bolístkách, těžkostech. Už proto, že většinu lidí ani nezajímají. Přiznejme si to.

Vyslechnou vás, ale jedním uchem tam adruhým ven. Jak ručník, co si Louis de Funès vjednom filmu prostrčil ušními boltci skrz naskrz hlavou avypígloval si je. Politují vás, ale už nabírají dech, aby vychrlili, že přece oni jsou ještě většími chudáky než vy, protože co se děje jim, to se svaším křížem nedá srovnat.

Tudy cesta nevede. Myslím cestu vlastního užírání sebe sama. Propadání se do vlastních smutků análad typu: „Mě stejně nikdo nemá rád, nikdo si se mnou nechce hrát.“ Když ne tudy, pak kudy? Správná otázka, ale těžká odpověď. Jsem rád, že ji hledáte se mnou. Nepředkládám vám na stříbrném podnosu přímo pod nos, čeština je nádherná, neměnné pravdy. To není můj cíl. Chci, abyste přemýšleli se mnou, pojmenovávali svoje bolístky, nacházeli svoje radosti apřednosti. Rád bych, abyste věděli, že na života běh nejste sami. Každý si vživotě ssebou něco táhne, ane že ne. Věřte mi.

Mrcha strach

Vzpomínáte si na úvod? Jak jsem popisoval svůj padesátníkový stav? Jeden by řekl, že jsem se dojímal sám nad sebou. Stres ze všech mých obav adomněnek vystrkoval růžky auž už by mě měl tam, kde by chtěl. Zmalého čertíka strachů, obav, vztahovačnosti by vyrostl obrovský Lucifer. Bičem mého vlastního strachu ze všeho, co je, bylo ibude, by mě nesmlouvavě ovládal. Prásk aprásk aprásk. Jak lipicána vcirkusovém šapitó.

Pořád se něčeho bojíme. Minulosti. Přemýšlíme oní, co bychom udělali jinak, proč jsme to vlastně neudělali, co by bylo, kdyby bylo. Budoucnosti. Co přijde, co když nevyjde můj plán anebudu se mít, jak se chci mít. Zrádná anebezpečná „co když“ se vzájemně trumfují. Astrach? Vítězí. Minulost nás svazuje, budoucnost děsí. Zabýváme se svými strachy azapomínáme na přítomnost. Na rozdíl od minulosti ibudoucnosti přítomný okamžik opravdu je. Žijme ho avychutnávejme plnými doušky. Právě teď sedíte ačtete. Příjemný okamžik, ať vám ho nikdo nepokazí. Ani vy sami sobě. Tady ateď. Nadechněte se, usmějte se od ucha kuchu, nahlas se zasmějte, dýchejte zhluboka, nádech, výdech, tady ateď. Uvolněte se. Co říkáte, tady ateď, není to paráda?

Strach je mrcha. Když někoho ovládne, jen tak snadno ho nepustí ze svých nenasytných drápů. Aže jsou někdy pořádně ostré abolí. Nedovolme mu to. Nevzdávejme se. Rozzlobme se. Na celý svět, sami na sebe, na člověka, který nám ublížil, na všechno, co nás napadne. Naštvěte se, protože bez toho to nejde. Neubližujte ale sobě ani jiným. Jisté rozzlobení se je potřeba, protože až se zklidníte, až to rozdýcháte, poznáte, že si tím formujete svoje myšlenky. Je to impuls ke změně. Vyříkejte si to sami se sebou, na férovku, bez skrupulí, ale neponižujte se amějte se rádi. Ať jste udělali, co jste udělali, ať se vidíte, jak se vidíte, pořád jste to vy. Vy sami se sebou. Žádné důtky do rukou abičování nahých zad.

Od rozzlobení je jen malý krůček kpochopení sebe sama. Co si pod tím představit? Mějte se rádi ise svými chybami, ikdyž zásadní omyly raději dvakrát nedělejte. Osud nám dá většinou jen jednu šanci na opravnou zkoušku, pak sbohem ašáteček. Pochopme se, ale netrestejme se. Netrapme se tím, co bylo. Přemýšlejme spíše, proč se to stalo, proč jsem jednal právě tak ane jinak. Apředevším, co udělám, abych dvakrát nevstoupil do téže řeky chyb.

Depka, aby mě neklepla pepka

Mám výkyvy nálad. Jednou dole, jednou nahoře. Kdo nemá. Neobtěžuju tím okolí, obtěžuju jimi jen sám sebe. Mám je anevadí mi. Jsou moje azkouším, co vydrží. Stejně jako ony zkouší, co vydržím já. Učím se, jak na ně. Vím, že je mi mnohem lépe, když věci, které nemohu změnit, přijmu. Přiznávám, často spořádným skřípěním zubů. Je mi líp, ovšem je to dřina. Snažím se vyhýbat rčením typu „život je boj“. Boj víří negativní emoce, reakce, rozpoutává další bitvy, často nesmyslné, malicherné asodstupem času bezvýznamné. Dva kohouti na jednom smetišti do kurníku moc klidu nepřinesou.

Co stím? Dám příklad ze svého myšlenkového tobogánu. Mám depku, jak nepřesně my životní hypochondři popisujeme stav špatné nálady aznechucení ze svého okolí nebo sami ze sebe. Mám depku apropadám se hlouběji ahlouběji. Jen mezi námi, aby to nikdo jiný neslyšel, přiznávám se, že si lehce ivtěch pocitech, jak je ke mně svět nespravedlivý, zlý apodlý, někdy libuju alebedím. Ito je ale součást terapie.

Pomáhám si dobrým červeným vínem na dně velké sklenice, jsem sám, zapálená svíce, venku tma ado uší mi proudí šansony Hany Hegerové. Propíjím se na dno své depky. Možná islza ukápne, ale mokro vočích si my chlapy necháváme sami pro sebe. Muži přece nepláčou. Pěkný nesmysl, ale dobře zní. Až na dno. Přesně tam. Najít dno. Abychom si rozuměli, nemyslím spodek dopité lahve, koneckonců vždycky se dá otevřít další, ale dostat se až na dno svých vlastních pocitů.

Ptáte se proč? Nechceme se přece utopit, na to se máme příliš rádi. Dno hledáme, abychom se měli od čeho odrazit vzhůru. Co je ale motorem, energií, ohromnou sílou, která nás ode dna odrazí? Kdy poznáme, že je dno na dosah, auž už natahujeme špičky, abychom vystřelili jak špunt ze správně vychlazeného šampaňského (když už jsme uprostřed těch orgií) khladině světlých zítřků? Odpověď hledejme sami vsobě. Je pečlivě schovaná vnašem nitru, protože tam by ji nikdo nehledal, ani vy ne. Jsme ještě na dně, ale pozor, cesta vzhůru začíná. Dost bylo smutku, držte si klobouky, letíme. Je čas podívat se pravdě do očí přes mírné či větší rozzlobení se sám na sebe.

Naštvěte se sami na sebe

Bez toho to bohužel nejde. Rozzlobte se sami na sebe. Takhle to dál nejde, Karle. Adost. Přestaň. Umíráš? Ne! Tak oco jde?! Aikdybys umíral, kolik máš času? Měsíc? Prožiješ ho ve strachu ze smrti, která stejně přijde? Užíváš si sebelítosti? Chudáčku. Spolehni se, že ikdyž si myslíš, že jsi na tom příšerně, vždycky je na tom někdo ještě hůř. Jistě, slyším tě, co ti je do jiných lidí, když ty jsi takový chudák. Není ti do nich nic, ale zatřes sám se sebou. Lítost budí ještě větší lítost, žal azmar. Máš průšvih, pech, problémy? Kdo nemá? Každý si na káře života něco táhne. Podívej se, jak vypadáš. Jak žebráš před osudem sotázkou vytesanou do zubožené, chudinkovsky zkřivené tváře. „Proč právě já?“ Kolik lidí je právě dnes na kolenou aptají se stejně, jen vrůzných jazycích ana rozmanitých místech zeměkoule? Miliony? Nejsi vtom sám. Neskuč.

Naštvěme se na sebe. Nedojímejme se, nelitujme se, ale rozzlobme se. Sami na sebe. Vtuto chvíli na nikoho jiného, ikdyby to byl největší ze všech křiváků na světě. Jen sami na sebe. Proč? Pojmenujeme svoji bolest. Dáme jí jméno. Tvář. Konkrétní podobu. Něco nám nejde, něco se nepovedlo, pokazili jsme, co jsme mohli? Rozpoznejme to přes svoje bolestínské pocity. Žádná abstraktní označení „to oni“, „nespravedlivý svět“, „okolnosti“. Zakažme si je.

Poděkujte aodpusťte si

Přemýšlejte se mnou. To, že jste se ráno probudili avstali zpostele, je málo? Umíte číst apsát, je vám to málo? Máte co jíst akde spát? Čistá voda kpití, pořád málo? Věci samozřejmé pro nás Evropany jsou na mnoha místech planety Země poklady vyvažované zlatem. Příkladů najdete sami daleko víc.

Špeky před zrcadlem

Miluju bezpodmínečně sebe sama

Vám opravdu ještě záleží na tom,
co si ovás lidé myslí?

Jednejte

NAŠTVĚTE SE

Vyhoďme bordel zduše irozumu