Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MgA. Alena Špačková

Trénink techniky řeči

Naučte se mluvit barevně

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5868. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Formát ePub Eva Hradiláková

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Počet stran 256

První vydání, Praha 2015

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2015

ISBN 978-80-247-9771-7 (ePub)

ISBN 978-80-247-9770-0 (pdf)

ISBN 978-80-247-5578-6 (print)

O autorce

MgA. Alena Špačková

Vystudovala Divadelní fakultu AMU v Praze, obor herectví, a absolvovala pětileté studium umělecké aspirantury v oboru technika mluveného projevu. Od začátku devadesátých let učila rétoriku a hlasovou výchovu na Vyšší odborné škole herecké v Praze a kulturu mluveného projevu a dialogickou komunikaci nadále učí na Husitské teologické fakultě UK. Jako lektorka kurzů moderní rétoriky (obchodní nebo osobní prezentace, telefonování, společenské vystupování, neverbální komunikace) trénuje v komunikačních dovednostech skupiny a jednotlivce ze soukromých firem i státních institucí. V odborných konzultacích se snaží o individuální přístup a důraz klade na praktické uplatnění jednotlivých komunikačních technik. Je spoluautorkou výukových videokazet zaměřených na problematiku mezilidské komunikace. Příležitostně prezentuje svou práci v Českém rozhlase a televizi. Rétoriku chápe jako nástroj mezilidského dorozumění.

Kontakt: retorika@sytebarvy.cz

Tato tréninková kniha je uctivou vzpomínkou na všechny, kteří přispěli k vytvoření mluvní techniky – např. Klementina Rektorisová, Jiřina Hůrková, Vladimír Halada, Libuše Havelková, Anna Rottová…

Především však vzdávám hold své nejlepší učitelce a odbornici hlasového projevu Haně Makovičkové. To její metodiku přejímám, rozvíjím a předávám další generaci mluvčích. Za její inspiraci a vhled do podstaty problematiky řečové techniky jí mnoho dlužím a z celého srdce děkuji.

Předmluva

Vážení čtenáři, možná se právě sami sebe ptáte: Čím se mohu od těch ostatních, kteří také mluví na veřejnosti, pozitivně odlišit, a tím snáze přesvědčit? Co ještě mohu udělat, abych byl svým komunikačním partnerům užitečnější? Proč nejsem při prezentaci svých myšlenek tak úspěšný jako kolega, přestože mám jasnou strukturu sdělení a cíleně využívám psycholingvistické prostředky rétoriky? Co mám trénovat, abych bez únavy hlasu dokázal mluvit celý den? Jak mohu potlačit zvukovou monotónnost projevu a posílit vyzařování své osobnosti?

Odpověď je jednoduchá, cesta k výsledku pracná, ale stojí za to. Osvojte si techniku mluveného projevu – pak dokážete bez námahy veřejně hovořit celý den, většinou se obejdete bez mikrofonu a posluchači vás budou vnímat víc jako člověka než jako řečníka, protože se do jejich duší vemluvíte právě díky oduševnělému, tzn. kultivovanému hlasu (což vám vrátí svým vstřícným pochopením). Emoční kvalitu, bohatost intelektu a morální hodnotu své osobnosti projevíte především prostřednictvím zvučného a nosného hlasu. Zároveň je volně znějící hlas a přesná výslovnost signálem, že se cítíte svobodně. A když se cítíte uvolněně, myšlenky vás napadají rychlostí blesku a můžete pohotově reagovat na podněty svých posluchačů… Jak tedy na to? Rozviňte svoje mluvní možnosti, abyste své posluchače přesvědčili nikoli jen obsahem slov, nýbrž i podmanivým hlasem. Naučte se přesně a správně vyslovovat, sugestivně frázovat, vědomě umísťovat větný důraz, funkčně proměňovat výšku, sílu i tempo promluvy. Prožijte si pravdivost německého rčení „der Ton macht die Musik“ (tón dělá hudbu).

Cílevědomý trénink je dnes důležitější víc než kdy předtím – máme totiž méně a méně příležitostí k mluvení (v soukromí i na veřejnosti). Chválím vás, pokud rozšiřujete svou slovní zásobu a formulační schopnosti, chcete-li však umocnit atmosféru situace, využijte moci svého hlasu, naučte svůj nástroj hrát tak, jak si představujete.

Ideální je, abyste při tréninku konzultovali s učitelem, kolegou nebo ochotným rodinným příslušníkem. Abyste mohli cvičit také sami, doplňuji svůj výklad i pokyny ke cvičením množstvím metodických doporučení.

Naši spolupráci jsem rozdělila do osmi kapitol, každou z nich člením na tři části:

1. Prakticky výuková – obsahuje srozumitelný výklad problematiky, základní praktická cvičení a graficky odlišené metodické poznámky, které jsem označila ikonou záchranného kruhu. Vybrané texty jsou opatřeny ikonou uvozovek.

2. Receptář – nabízí varianty k základním cvičením a inspiraci pro vlastní tvůrčí pokusy, označila jsem ho vždy ikonou bublin.

3. Teoreticky výkladová – podrobně vysvětluje odborné termíny související s problematikou mluvní techniky, tuto část jsem v každé kapitole označila ikonou otevřené knihy.

V receptáři sdružuji do skupin cvičení vycházející z totožných principů nebo zaměřující se na trénink téže dovednosti. Při řazení zachovávám pořadí, v jakém jednotlivé techniky probírám v první (prakticky výukové) části.

V každé kapitole se vždy věnuji ucelenému tématu řečové kultury. Jedna kapitola představuje více tréninkových lekcí, hlavní téma obohacuji o doplňující nebo rozvíjející cvičení. K již jednou probraným osvědčeným cvičením se průběžně nepravidelně vracejte, protože po čase a s dalšími nabytými dovednostmi dokážete totéž zadání zpracovat v nových souvislostech, neotřele a především i v technicky výrazně vyšší kvalitě. Dodržujte strukturu témat a kontinuitu cvičení, ale tréninky si organizujte podle svých potřeb.

Jestliže chcete mluvní techniku skutečně ovládat, věnujte se tréninku zpočátku vícekrát denně, cca po deseti minutách. Nejvíc žádané základy mluvní techniky si osvojíte během půlroční tréninkové aktivity (téměř každý den cca půl hodiny).

Co vás na cestě za kultivovaným mluvním projevem čeká?

Nejprve se psychofyzicky naladíte k tvůrčí práci se sebou a naší mateřštinou, pak si – protože chcete mít znělý, nosný a vemlouvavý hlas i čistou výslovnost všech hlásek – postupně osvojíte tři techniky mluveného projevu: dechovou, fonační a artikulační.

S novým prvkem se nejprve vždy teoreticky seznámíte, prakticky ho vyzkoušíte, osvětlíte nejasnosti, trpělivě nacvičíte a následně opravíte nepřesnosti. Vaše příprava však nespočívá jen v tréninku. Vždy si ozřejměte podstatu probíraného prvku i studiem příslušné kapitoly v teoretické části. Tímto postupem výrazně urychlíte osvojení potřebné dovednosti a zvýšíte její úspěšnost.

Postupně se naučíte, jak mluvit podmanivě, zřetelně a nahlas, a to i v akusticky ztížených podmínkách, aniž byste se výrazně unavili. Odkrývání rezerv vašeho mluveného projevu a hrátky s hlasem vás jistě inspirují k tvořivým výkonům v mluvní praxi. Nečekejte však jenom zábavu a radostné vzrušení. Připravte se i na trpělivou dřinu, zvlášť ve chvílích, kdy si budete osvojovat řemeslné návyky spojené nejen s fyzickou, ale i psychickou výbavou osobnosti. Projdete relativně dlouhým údobím, kdy budete muset tzv. „vše staré zbořit“ a pečlivě „stavět znovu“. Ovšem energie vložená do rozvoje osobnosti v oblasti mluveného projevu se vám vrátí i v běžných pracovních a soukromých situacích.

Profesionalita je vlastně řečníkova vysoká míra odpovědnosti. Odpovědnosti k sobě samému, ke spolupracovníkům, někdy i k autorovi textu a především k lidem, před nimiž vystupuje. Právě tato odpovědnost vás nutí pracovat na sobě trvale, dodržovat určitá pravidla životního stylu, který často vede k veliké sebekázni a odříkání. Zdůrazňuji to proto, abyste se obrnili trpělivostí, protože hlavně zpočátku nejsou výsledky snažení výrazné. Neuchylujte se ke strategii „tato cvičení (například dechová) nějak přežiju, pak už začnu mluvit, to mi půjde samo“ – vymstí se vám. Pokorně, otevřeně, poctivě a s plnou pozorností se věnujte VŠEM druhům cvičení, protože výuka řečové techniky je jako výuka matematiky – stejně jako nezvládnete odčítání a později dělení, pokud se nenaučíte bezpečně sčítat, neovládnete ani svůj hlas v nejrůznějších modulacích a vaše mluva může znít drmolivě, nenaučíte-li své tělo vědomě řídit výdechový proud. A jestli vás teď napadlo, že potřebujete příručku, která vám způsob řeči promění sama a nejlépe do tří týdnů, pak žijete ve stejné iluzi jako ten, kdo se chce stejným postupem naučit koncertně hrát na hudební nástroj. Překonáte-li ovšem počáteční nejistotu a vydržíte-li soustavně pracovat, slibuji vám, že ve veřejné mluvní praxi zažijete ničím nenahraditelný pocit vzrušení ze svobodné komunikace.

Jste odborně na výši, jsou za vámi výborné pracovní výsledky, a přitom zatím nezastáváte pozici, o kterou stojíte a zasloužíte si ji? Využijte ve svých projevech i dovednosti techniky řeči!

1. Člověk ařeč

„Měl vždy co říct avždy věděl, že se to dá říct tak atak atak: aproto nikdy nemusel usilovat oto, aby něco řekl, nýbrž ozpůsobu jak by to řekl, neboť vtom, jak to říct, existuje neurčité množství možností. Jsou básníci, kteří říkají všechno možné stále stejným způsobem. Nikdy ho nepřitahovalo něco takového. Vždyť konec konců: říkat je možno jen jediné, avšak stále znovu avždycky nově.“

Ernst Jandl

Vaším základním vyjadřovacím prostředkem anástrojem je řeč, mluva. Řeč sama je jedinečně lidská schopnost, daná biologicky. To znamená, že lidé se mohou naučit řeči ne proto, že by byli inteligentnější, ale proto, že náš mozek je křeči speciálně uzpůsoben. Obsahuje zvláštní struktury, zasvěcené pouze řeči. Vlevém čelním laloku mozkové kůry se tzv. Brocovo centrum zabývá tvorbou řeči arovněž vlevé hemisféře Wernickovo centrum umožňuje řeči rozumět.

Základní funkcí řeči je funkce sdělovací, dorozumívací. Řeč slouží jako podklad pro vytváření pojmů apředstav. Pomocí řeči myslíte, má tedy funkci myšlenkovou. Řeč také slouží kvyjadřování citů, přání, strachu, vyjadřuje vztah mluvčího ke sdělovanému obsahu. Má tedy ifunkci expresivní, výrazovou. Aprotože je řeč inástrojem ovlivnění, má též funkci apelovou, přesvědčovací.

Člověk se stal člověkem rozumným – homo sapiens – tím, že začal užívat nástrojů azačal se dorozumívat lidskou řečí. Dnešnímu druhu homo sapiens mozek umožňuje na reflexním základě komunikace dorozumívat se řečí, dlouhodobě plánovat, navrhovat kosmické stanice, komponovat opery, vcítit se do myšlení apocitů svých bližních apředevším, zřejmě jako jedinému tvoru vpřírodě, uvědomovat si svou existenci ipomíjivost.

Zvlášť charakteristická je mozková kůra av ní sídlící „asociační“ kůra – složitě strukturovaná část mozku, sestávající z30 miliard nervových buněk. Nezodpovídá za žádné konkrétní činnosti, ale navzájem propojuje (asociuje) informační obsahy. Pravděpodobně je to právě to místo vmozku, kde vzniká vědomí, typicky lidská vlastnost. Hlavní význam vasociační kůře má pracovní paměť, která udržuje po dobu přibližně 15 až 30 sekund různé myšlenky ve vědomém stavu amůže je navzájem propojovat.

Proces tvoření řeči můžete vnímat jako soustavu nervových, mozkem řízených pochodů, které necítíte, neuvědomujete si je aběžně si starost ojejich koordinaci ani nepřipouštíte. Jedno zvymezení jazyka říká: „Jazyk je výsledek složité nervové aktivity dovolující vyjadřování avnímání emočních apsychologických stavů prostřednictvím gest nebo sluchových azrakových znaků při využití smyslových ahybných funkcí, které se původně na tuto činnost nespecializovaly.“[1] Připomeňte si, jak komunikace mluvenou řečí probíhá – mozek informace vnímá, poznává, co vnímá, azapamatovává si, co do něj vstoupilo.

Ale rozlišené, registrované azapamatované informace by byly málo platné, kdybyste je neuměli sdělit, nebo kdyby vaše sdělení bylo nesrozumitelné. Proto při komunikaci řečí, kdy zakreslujete své představy, své duševní obrazy co nejpřesněji do duše svého komunikačního partnera, stále platí: nemluvte kuchu, ale koku posluchače. Jen pak můžete posluchače zaujmout. Mezilidskou komunikaci si můžete představit jako komiksový příběh, kde každá postava posílá své sdělení té druhé postavě „zabalené do bublinky“. Jednotlivé postavy nevysílají jednotlivá slova, ale celé myšlenky najednou. Tak jako si například při setkání sdruhým člověkem nepomyslíte „On mi řekl dobrý den“, ale „On mě pozdravil“. Protože komunikační partner není počítač, potřebuje kzakódování idešifrování myšlenky čas. To vpraxi znamená nespěchat (nechat posluchače, aby si patřičnou představu ve své mysli vyvolal), obrazně řečeno „počkat, až proud slov naplní rybník partnerovy mysli“. Zkrátka neodříkávejte, ale jednejte slovem.

Ovšem tvořit řeč znamená rovněž vědomou práci sjazykem. Rozhodující je výběr slov aformulační schopnosti. Při tvorbě veřejné řeči čerpáte nejen zaktivní slovní zásoby, ale využíváte ineotřelé výrazy svého pasivního slovníku. Chcete-li své pocity amyšlenky vyjádřit adekvátně komunikační situaci, pak jste ve výhodě, když používáte jazyk jako citlivý aproměnlivý prostředek asoustavně sledujete nejen teoretický, ale ipraktický vývoj své mateřštiny.

„[…] mohlo by se říct, že jazyk je korálový útes, zněhož vidíme právě jen to, co vyčnívá nad hladinu. Ostatek je ponořen do vod zapomenutí asmrti. Tam dole pod hladinou jsou odumřelé hlásky, tvary, slova, rčení ateprve na těch navrstvených hřbitovech se prostírá to, co my nynější prožíváme jakožto jazyk.

[…] mnohá slova zmizela spolu sdobovým společenským zřízením, mnohá nová se objevila aobjevují stále snovou společenskou realitou.“[2]

Dnešní mládež by sotva rozuměla úryvku zbásně Podkoní ažák:

…inenie partéka tak sucha

by jie nerozmočil jichú,

tiem lekuje svému břichu…

(Parték, partyka = krajíc, jicha = omáčka, lekovat = léčit.)

Ale tehdejší „teenager“ by zase nerozuměl těm dnešním, protože by si například výrazy na háku, to dám, šopovat, je boží vykládal po svém aurčitě jinak než naši současníci.

Pravda, řeč se vyvíjí alogicky přejímá výrazy zjiných jazyků: vdobě Rakousko-Uherska to byla němčina, vprvní polovině minulého století francouzština, véře socialismu nás zaplavila vlna rusizmů adnes je to snůška anglicizmů, čerpaných nejen zpočítačových her az reklam. Řada rodilých Čechů dnes češtinu používá především pro komunikaci soukromou, protože na pracovišti je jejich dorozumívacím jazykem angličtina. Svou odbornost rozvíjejí studiem textů vangličtině asami rovněž publikují vangličtině. Když se pak mají fundovaně vyjádřit vmateřštině, je to pro ně obtížný úkol – de facto ve své mysli překládají zangličtiny do své mateřštiny, velmi často značně neobratně, ato nehovořím ojedincích, kteří mluví česky sanglickým přízvukem. Jistě ivy si vybavíte „české“ věty: Neváhejte mě kontaktovat, nebo Díky za sledování.

Přejímání slov zcizích jazyků vmíře únosné avznik nových českých výrazů považuji za normální vývoj živého organismu, kterým národní jazyk bezpochyby je. Aurčitě nechci působit konzervativně, jako v15. století mistr Jan Hus, když se zlobil na Pražany, kteří místo českého slova šišky říkali poněmecku knedlíky. Naší národní kultuře však škodí, když se čeština upravuje necitlivě, apředevším znedbalosti. Neplatí to obecně, ale slovní zásoba, zejména určité vrstvy mládeže, je čím dál chudší. Pestrou apohotovou syntaxi snižuje nadužívání „esemeskové“ ajiné technické komunikace. Kvůli ní dochází ke zkracování slov avět (například ja na horach) ik fonetickému přepisu (například vse nej xvatku). Lidé se vyjadřují stručně, bez gramatiky, bez nápadu, plytce, ale hlavně rychle. Držte se proto slov Josefa Jungmanna: „Učíme se té veliké pravdě, že jako vše ve světě, tak ijazyk stálé proměně podroben jest aže marné jest syčení asočení těch, kdo jak draci pokladu národního střehou, nikterak měniti, ničeho přidati, ničeho ujmout nedovolují. Učíme se také, že jen ty změny, které se sústrojím jazyka českého srovnávají, zdařiti se mohou, vše ostatní zůstává. Učíme se bohatství aužívání jeho dobrému, učíme se češtině pravé apřesné.“[3]

Vsouvislosti smluvní výchovou upozorňuji ina výcvik vašeho sluchového vnímání vlastních vyslovených slov avět. To proto, abyste ovládli nejen znění, polohy, sílu atempo hlasového projevu, ale aby ivýslovnost umocňovala vaše sdělení anebrzdila ho, jak často slyšíte uméně kvalitních herců. Pro ukázky pokleslé výslovnosti, neznalosti závazné výslovnostní normy českého jazyka anedostatečného citu pro mateřštinu si stačí poslechnout mnohdy svérázné výkony moderátorů rozhlasových atelevizních stanic:

1. Vedení ledovců je neštěstí za klouskem. (Vedení lidovců je naštěstí za Kalouskem.)

2. Jarouš brzy zvítězí nad celouaropou. (Jaro už brzy zvítězí nad celou Evropou.)

3. Výsadky testů olíbanosti politiků mají daníky užráno. (Výsledky oblíbenosti politiků mají deníky už ráno.)

4. Dobrý večer, smradi… (Dobrý večer, jsme rádi…)

5. Veník zmísta naštěstí ujel. (Viník zmísta neštěstí ujel.)

6. Které štyři utkání se dnes odehrály. (Která čtyři utkání se dnes odehrála.)

7. Blahopřejeme oboum dvou. (Blahopřejeme oběma dvěma.)

8. Získal dvacet pět celých, šest procent. (Získal dvacet pět celých, šest desetin procenta.)

9. Rakev bude uložena vedle jejího manžela. (Rakev bude uložena vedle nebožčina manžela.)

10. Písmeno řet jako řeřicha.

Nesnažte se však opečlivou výslovnost jen kvůli srozumitelnosti. Naše mateřština je tak skvěle uspořádaný jazykový systém, že opravdu stačí všechny hlásky přesně artikulovat asmysl sdělení sám „jde posluchači vstříc“. Názorným příkladem je třeba ukázka zRomance oKarlu IV. od Jana Nerudy:

Mám žízní umřít? – Na mou víru,

tys oslep, páže – nevidíš,

že přede mnou je prázdná číš?

Adej mi dobrou míru!

Vprvním verši je krátce po sobě pět dlouhých samohlásek. Když jejich délku nezkrátíte, vzniká konkrétní představa touhy analéhavosti. Popsaný dojem umocňuje ičeská dvojhláska „ou“, stačí ji poctivě „vykroužit“. Nerudnost Karla IV. vdruhém verši podpoří dvě „p“ na švu slov. Avyslovíte-li ve slově „prázdná“ plně souhlásky „zdn“, pak posluchač skutečně cítí, jak nenaplněný pohár duní. Vzávěru čtvrtého verše dodržte vsousloví „dobrou míru“ dvojhlásku „ou“, dostatečně dlouhé „í“ azaokrouhlené „u“ apřed očima vyvstane obrázek, jak král bystrým zrakem kontroluje svoje páže při dolévání vína.

Ovšem působivá řeč – to nejsou jen ozvučená písmenka, adokonce nejde jen oprosté významy jednotlivých slov. Vaší povinností je tzv. „vyhmátnout“ hlavní myšlenku sdělení. Proto si kromě pečlivé výslovnosti osvojíte idovednost pracovat tvořivě se zvukovou osnovou věty. Tu ovlivňuje umístění přízvuku na klíčovém slově, členění promluvy na větné úseky aintonační kadence řeči. Právě větný důraz, frázování amelodie jsou mluvní prostředky srovnatelné sinterpunkcí vpísemném projevu. Ale pozor! Není nic smutnějšího amarnějšího než nasazování tónů cestou chladné úvahy. Způsob zvukové realizace textu musí být výsledkem aktivní, tvořivé představivosti. Nesmíte ji hledat formálně. Není tu místo pro nic chtěného, vymyšleného, vyspekulovaného. Je to jen ajen výsledek složitého vnitřního procesu myšlení, cítění avnímání.

„Měli bychom se více vrátit kpřítomnému aktu. Pro mě je aktem mluvení, vyslovení slova. Je to podstatnější než číst mrtvá písmena nasázená na papíře. Někdy můžeme číst úplně nesrozumitelný text astane se nám, že jej někdo ústně interpretuje způsobem, který nás překvapí. Náhle ho slyšíme azačneme rozumět vněm obsaženým obrazům, které se nám dřív zdály nepřehledné. Mluva, řeč, tok řeči azvuk jsou aktuální přítomnost.“[4] Zastavte se na chvíli auvědomte si, co jste právě četli. Není třeba se cokoli učit nazpaměť. Jde opochopení apředstavu. Při tréninku potom orozvíjení této představy azároveň ořemeslnou automatizaci, čímž rozumím zrychlování cesty, kterou mozek už jednou „vyšlapal“.

Porovnejte nevědomé pochody vmozku avědomou činnost své existence ve vlastním těle aduši. Jestliže interpretujete myšlenky, soustředíte se plně na své poselství, případně na aranžmá vprostoru řečniště sohledem na své posluchače asmysl vystoupení. Okrajem svého vědomí sledujete ireakce zpublika. Dodržování návodů kzvukové realizaci myšlenek své postavy kontrolujete mladší kůrou mozkovou, tzv. neokortexem, kam můžete zasáhnout přímo svou vůlí. Svůj dech ani tvoření hlasu při konkrétním mluvním výkonu kontrolovat nemůžete, protože základy dechové ahlasové techniky jsou jako primitivní fyziologické návyky uloženy ve staré kůře mozkové, tzv. alokortexu, kterou nemůžete ovládat přímými pokyny své vůle.

Co to znamená? Učit se hlasové technice = vyznat se bezpečně sám vsobě. Nebo jinak: Když si budete osvojovat dechovou, hlasovou amluvní techniku, musíte ji ovládnout natolik, abyste ji už nemuseli při řečnické či přednašečské práci kontrolovat.

Čeká vás první úkol. Abyste kněmu přistoupili duševně připraveni, schopni vnímat své myšlení apocity, mám pro vás nejprve jednoduché cvičení:

Pohodlně, neformálně se usaďte vpoloze vám nejpříjemnější, vníž budete schopni setrvat během cvičení. Kvědomému uvolnění akoncentraci se povedete zatím jen vsedu, strupem pohodlně opřeným.

Zavřete oči. Uvolněte svaly vobličeji, obzvlášť oční víčka ačelo. Pak zvolna apostupně zkoumejte zbytečné svalové napětí vtěle, uvolňujte se. Všímejte si břišních svalů, loktů, ramen, šíje.

Klidně seďte asi pět minut asledujte své myšlenky apocity. Uvědomte si prostor, vněmž jste, uvědomte si isvůj vnitřní prostor. Zklidněte svůj dechový rytmus tím, že budete vnímat svoje výdechy anádechy. Nedejte se ničím vyrušit! Vidíte, že ještě zdaleka neprovádíte cílená dechová cvičení, jenom zkoušíte poznat svoje dispozice, stav těla imysli. Uvědomte si jednotu těla adechu, sledujte tok svých myšlenek, starosti vytěsněte připomínkou něčeho příjemného, všímejte si, jak spolu sdechem proudí do těla vesmírná energie.

Soustřeďte svou pozornost do středu hrudníku. Cítíte ten jemný proud dechu? Slyšíte klidné arovnoměrné údery srdce?

Pozorujte své myšlenky, jak přicházejí aodcházejí. Nehodnoťte je ani neovlivňujte, buďte vpozici neutrálního pozorovatele asoučasně buďte isebou samými. Silně zažijete pocit JSEM TADY aTEĎ – nic mě neruší, nic mi nevadí, jsem tu JÁ – ČLOVĚK! Díky sebeuvědomění jste posílili svou schopnost empatie, která je vosobní mezilidské komunikaci tak potřebná krychlejšímu vzájemnému pochopení.

Soustředění pomalu vyprchalo, protřete si dlaně, položte je na obličej aprohřejte si obličejové svaly. Předkloňte se co nejhlouběji, paže uvolněte, vnímejte prokrvení svalů vobličeji. Zůstaňte chvíli předkloněni, tím se zase rozproudí krevní oběh. Pomalu se narovnejte.

Ateď, vpříjemném rozpoložení, zvolte jeden znabízených textů (další najdete vReceptáři) kprvnímu vědomému zkoumání textu zhlediska obsahového azvukového.

Jan Amos Komenský: Obecná porada onápravě věcí lidských

Má se mluvit, když je třeba; když není třeba, má se mlčet, jinak to bude zneužívání.

Mluvíš-li, mluv kvěci.

Slova jsou totiž schránky věcí; jsou-li jich zbaveny, čemu slouží? Budou věcmi, vyjádří-li správně věci. Mluv tedy nikoliv, aby ses líbil, ale abys tvořil, nikoliv abys ukazoval dým věci, nýbrž věc. Řeč pravdy je prostá.

Kde je třeba činů, nikoli slov, jednej ašetři slov. Nemocný nehledá lékaře, který mluví, ale který léčí. (Sen. Ep. 75, 6) Jak mnoho je těch, kteří mluví, když je nutno jednat. Přemnoho lidských řečí je zvuk beze smyslu, hluk bez obsahu.

Řeč nechť souhlasí srozumem jak mluvícího, tak naslouchajícího. Mluvícího, by nevyjadřoval něco jiného, než cítí, poslouchajícího, aby se to hodilo kjeho chápavosti. Jinak budeš mluvit marně.

Řeč nechť se shoduje sokolnostmi, kdo, co, komu, kdy, kde mluví, neboť kdo má mnoho vykonat, musí mluvit málo.

Váš první úkol: Pročtěte si text znovu. Vduchu. Rozdělte ho na logické celky shlavními větnými důrazy. Poté přečtěte text nahlas, dbejte na co nejlepší výslovnost. Svoje vystoupení nahrajte.

Následující den si nahrávku poslechněte azapište si připomínky ke svému čtení. Nastudujte pasáž „Zvuková osnova věty“, definujte si obsahovou náplň slov, doložte si ji vlastními konkrétními zkušenostmi, svůj interpretační záměr vyznačte do textu tužkou (například pauzy svislými čarami mezi slovy avětné důrazy vodorovnými čarami pod slovy), pak trénujte hlasité čtení.

Při rozboru nahrávky si zapamatujte, včem jste dobří, akvalitní interpretační návyky fixujte. To znamená, že si zapamatujete cestu kvýsledku, ale nikoli svalové asluchové vjemy, nýbrž myšlenkové postupy (konkrétní představy, které jste si vytvořili). Tuto schopnost dál rozvíjejte.

Ktextu se vracejte. Aby vám nezevšedněl, převyprávějte ho svými slovy nebo mezi jednotlivé myšlenky vkládejte vlastní otázky, komentáře.

Výkon vzávěrečné fázi práce na textu opět nahrajte aporovnejte sprvním čtením. Obě nahrávky uchovejte jako první svědectví osvé cestě za kulturou veřejné mluvy.

Aaž trpělivou asoustavnou prací umdlíte, motivujte se následujícími citáty:

Pro odvážného není žádná cesta nepřístupná.

Ovidius

Neznám nikoho, kdo by se dostal na vrchol bez tvrdé práce. To je ten recept. Možná vás nedovede až na vrchol, ale přinejmenším se dostanete hodně blízko.

Margaret Thatcherová

Velikost člověka nespočívá vtom, že nikdy neklopýtne, nýbrž vtom, že vstane pokaždé, když padl.

Konfucius

Receptář

Karel Čapek: Chvála české řeči

Řeč je sama duše akultura národa. Její zvučnost apoetičnost dává svědectví opoetických radostech kmene. Její skladba ačistota projevuje tajemné zákony myšlení, její přesnost alogičnost udává míru rozumových darů národa. Tam, kde skřípá avrže řeč, skřípá aharaší něco vhlubokém bytí lidu; každá nechutnost ajalovost řeči, každá fráze aošumělost je symptomem něčeho zkaženého vkolektivním životě. Myšlenky jsou naše, ale řeč patří národu. Každá korupce jazyka porušuje národní vědomí. Zdokonaluje-li se národ, musí se zdokonalovat ijazyk; neboť je živý avyvíjí se snámi všemi, stále nesen výškou duševního napětí národního.

Řeč je jediný autentický projev duše národa. Náboženství, zvyky, národní poslání avšechny poměry se mohou zvrátit revolucí; jen vřeči není revoluce, nýbrž věčná kontinuita, věčné přejímání, tichý ahluboký vývoj jako vtvořící přírodě. Řeč je sama souvislost národa; nedá se uměle předělat, nedá se do ní nepřirozeně zasáhnout, může se vyhubit, ale nemůže se převracet; má houževnaté, organické bytí přírodních věcí. Tisíciletá minulost protéká každým slovem; děláme něco velkolepě starého ahistorického, když mluvíme česky. Apřece každý znás musel nově apůvodně objevit každé slovo; mateřská řeč je řeč dětství, první řeč duše, poklad prvních dobrodružství análezů; věčně navazuješ na svoje dětství, mluvíš-li mateřským jazykem.

Jan Werich: Očeštině

Čeština je krásná řeč. Ona má obrovskou plejádu slov pro obyčejný věci. Třeba kulaťoučké jablíčko… To neřeknete jinou řečí. Angličan musí říct alittle round apple, malé kulaté jablko… Tomu přece chybí barva ivůně.

Když víte, kde se dá říci kulaťoučké akde se říci nesmí, můžete stím jazykem nakládat, jako by to byly housle. Vy můžete říct: To je jedno, jestli já to dělám tady aon tam. Aje to správně. Ale můžete taky říct: Jedno je, dělá-li to on tam či já tu. Říkáte totéž azní to, jako když tluče do kovadlinky. Ale zase to nejde říkat zásadně, na to není pravidlo. Je to váš rodný jazyk, aproto ho neslyšíte jen ušima jako jiné řeči, které jste se naučil. Slyšíte ho taky žaludkem, který se vám sevře, taky srdcem, které se rozbuší, nebo zádama, kde vám přejede mráz… Ona řeč vlastně není znalost slovíček, nýbrž melodie…

Pavel Eisner: Vyjádřiti se

Exprimere – exprimer – to express – ausdrucken: zde všude představa vnitřního lisu, zpod něhož vytéká řeč jako šťáva, jako mošt. Čeština má metaforu ještě radikálnější, jde až na jádro plodu pod tím neviditelným lisem: vy-jádřiti se. Ne, nejsem nikterak proti tomu, aby se řeč lisovala. Ještě méně proti tomu, aby se šťáva zároveň destilovala.

Řeč jakožto šťáva vytékající zpod lisu: bohatá řada metafor chuťových nasvědčuje tomu, že řeč chutnáme. Uvažte: řeč, slova cukrová, medová, kyselá, peprná, kořeněná, navinulá, nakyslá, sladká, hořká, trpká, studená, chladná, vlažná, vřelá, palčivá, vyčichlá, nechutná, opojná, draslavá, leptavá, sžíravá.

Ne, nejsem nikterak proti tomu, aby se jazyk pil, aby se jedl, aby se žvýkal asoustředěně akoštérsky chutnal. Jen proti jedné věci jsem: aby se chlastal, aby se řeč mluvila apivo pilo.

Petr Lébl (Lidové noviny 1994)

Láska, ta pravá, ne nějaké tělesné bendění, prochází nejprve ústy – praprostorem – ašíří se lidskou výslovností…

Řeč, to není jen banální šelest, který vyluzujeme, kterým se každý den předvádíme, upozorňujeme na sebe. Jde ozvuk. Je to stav rozjitření, který je dobře slyšet. Zvláštní postavení uprostřed všeho toho mluvení mají jména. Jak asi vznikla? Dávali je lidé napřed lidem (Kopčem, Veverčák), nebo si je dávali nejdříve sami sobě? Aproč? Nešlo určitě opořádek, ale omožnosti vzrušení. Ta ostatní slova (strom, cesta, nebe) – to už známe, ale vyslovit něčí jméno, to je jako lačně vdechnout cigaretový dým apak: jak skvělé bývá vydechnutí! Na té hranici to bude nejzábavnější.

Při výdechu už se stím jménem loučíme, to už je vlastně smutná záležitost (loučení je smutné).

Vyslovené jméno, společně se správnou intonací, bude putovat vzduchem, až narazí na svého adresáta. Je-li po ruce někdo, zčervená azbystří: tak moje jméno tedy prošlo přes něčí ústa. Pomocí hlasu (ajaké dovedou být barvy hlasů) mne div neporazilo ajá tedy právě začínám žít. Řekli moje jméno!

Pavlína Brzáková: Země – cesta blázna avnitřní svět Jaroslava Duška

Had je hádanka. Dlouhou dobu je symbolem něčeho, co vnás vyvolává strach. Jiný zvýkladů říká, že had je pozitivní síla, která se zvláštním způsobem zvrtla. Proměnila se vnegativní bytost. Neil Douglas-Klotz vysvětluje, že vbibli původně není slovo had, nýbrž nahash, které vpřekladu znamená sama sebe ovíjející energie. Je to spíš ego než had. Do hadů se taky nadává: „Ty slizký hade! Budeš se plazit vprachu ucesty!“ Ovšem vhebrejštině to údajně značí: „Budeš požírat své nezpracované energie.“ Zavádějícím překladem jsme se ocitli vnepřesné rovině. Slovo, které bývá překládáno jako „prach“, znamená přesněji „nezpracovaná energie“. Člověk je stvořen znezpracované energie ajeho úkolem je tuto energii zpracovat. Neplatí tedy: „Jsi prach av prach se obrátíš!“ Pravý význam je: „Jsi nezpracovanou energií av tuto nezpracovanou energii se vrátíš.“ Žijeme vnepochopení, protože nevíme ani, očem se vede řeč.

Teorie

Vnitřní avnější technika

Jednu polovinu naší schopnosti předat sdělení tvoří vnější technika, tedy forma našich projevů. Vmluveném projevu se jedná například opřesnou výslovnost, členění věty ajejí účinné intonační atempové provedení. Druhou polovinou našich komunikačních dispozic je vnitřní technika, tedy obsah avnitřní náboj. Podstatu vnější techniky pochopíme, když si odpovíme na otázku Jak? Sami hledáme způsoby aprostředky, které nám dovolí zacházet shlasem aartikulačními orgány vsouladu sobsahem toho, co sdělujeme.

Svnitřní technikou je to složitější. Osvojit si ji, to znamená (dříve než se postavíme před posluchače, než začneme jednat) odpovědět si na otázky: Co říkám?, Komu to říkám? aProč to říkám? Určitě jsou důležité iodpovědi na otázky Kdy? aKde?, jak to například vysvětluje Ján Liguš,[5] protože právě odpovědi na tyto otázky napomáhají mluvčímu připravit konkrétní působivé vystoupení. Sama za rozhodující pokládám otázku: Komu? Mluvčí totiž může bezpečně znát téma, oněmž chce hovořit, chápe, čím může být posluchačům užitečný, má kde svůj projev přednést adokonce si svobodně vybere, jak dlouho akdy vystoupí, chybí-li mu však už při přípravě hmatatelná představa oněch posluchačů, kefektivní komunikaci nedojde. Stím totiž souvisí základní vyladění mluvčího – není důležité, co já chci posluchači sdělit, nýbrž co posluchač potřebuje ode mě slyšet. Pokud si představíme svoje jednání jako jeden celek, pak videálním případě jsou obě techniky rovnocennými částmi celku zvaného mluvený projev. Naše jednání působí harmonicky avyrovnaně, přirozeně anenásilně.

Ve veřejné mluvní praxi ovšem jen zřídkakdy jsou vnější avnitřní technika zastoupeny stejnou měrou. Každý znás je totiž jinak laděný. Někdo je spíš racionální typ, aproto si pomůže zvětší části vnějšími prostředky. Druhý člověk je silně emocionálně vzrušivý, aproto vpřípravě na vystoupení využívá převážně prostředky techniky vnitřní. Opravdu není důležité, která zuvedených technik je nám bližší. Rozhodující je, aby ve výkonu byly zastoupeny obě. Jen tehdy totiž mluvené slovo nabude pevné vazby scelkovým psychofyzickým jednáním. Teprve řeč, vníž mluvní rytmus souzní scelkovým rytmem těla, je řečí vpravdě přesvědčivou. Proto budeme všechna, ita nejjednodušší cvičení vždy provádět itzv. vokolnostech, to znamená, že je budeme aplikovat vnejrůznějších komunikačních situacích. Jedině tak se nám podaří mluvní složku propojit sřečí těla ve vnitřně jednotný, organický celek adovednosti získané vtréninkových konzultacích přeneseme do reálné mluvní praxe rychleji aspolehlivěji.

Vnitřně hmatová paměť

Označuje se tak naše schopnost pamatovat si psychofyzické stavy těla. Má dvě hlavní části – svalovou apocitovou. Tak jako si naše svalová paměť dokáže osvojit aopakovat nový pohybový prvek (stoj na jedné noze), tak si díky emocionální paměti dokážeme pamatovat aznovu živě vyvolat prožitky. Pocitová paměť úzce souvisí se smyslovou pamětí – zraková paměť nám dovolí vybavit si živě oblíbenou přírodní scenérii, paměť hudební nám umožňuje vnitřně slyšet naposlouchané árie, hmatová paměť připomene jemnost ubrusu pokrývajícího štědrovečerní stůl, čichová zápach česneku zpartnerových úst achuťová neodolatelnost vanilkových rohlíčků. Právě smyslová oblast našeho vnímání má vliv na vyvolání emocionálních vzpomínek, díky nimž dovedeme více méně trvale uchovávat itvůrčí postupy. Tomuto procesu říkáme fixace. Nenechme se mýlit – fixace neznamená pamatovat si, jak nahlas, rychle nebo vjak vysoké hlasové poloze jsme větu pronesli, ale uchovat si díky vnitřně hmatové paměti pocit, snímž jsme onu myšlenku vyslovili.

Psychotechnika

Jedná se ovědomou psychickou činnost, která povzbuzuje řečníkovu podvědomou tvůrčí práci organické přirozenosti. Vůlí avědomím můžeme do jisté míry ovlivnit naše bezděčné duševní pochody. To ovšem neznamená, že se můžeme vtvůrčí práci do něčeho nutit, citlivé podvědomí bychom příkazy zablokovali. Spíš se jedná oto tvořit opravdově, skonkrétní představou – aby se dostavily na řečništi pravdivé city, nepřemýšlíme onich, ale soustředíme se na dané okolnosti, vytváříme si vduši představu nebo spíš souvislý „film“ vnitřních vidění. Někdy si pomáháme otevřenými otázkami Kdo?, Kdy?, Kde?, Proč?, abychom si vytvořili co nejpřesnější obraz. Pak uvěříme tomu, co děláme, podvědomí se osvobodí asamovolně přináší inspirativní řešení dané situace. Psychotechnika je cílevědomé rozvíjení pružné, aktivní, citlivé představivosti, umožňující opravdové prožitky. Psychotechnika nám dovolí zažít při veřejném vystoupení rozdíl mezi mluvením, kdy pouze vysíláme informace (perlíme slova) amluvním jednáním, kdy skutečně sdělujeme ve smyslu, že předáváme posluchačům konkrétní obrazy. Základním úkolem psychotechniky je navodit vřečníkovi tvůrčí stav vedoucí korganickému, aproto věrohodnému mluvnímu jednání.

Ortoepie

Ortoepií rozumíme soubor pravidel osprávné neboli normativní výslovnosti hlásek vhláskových spojeních (například větu Už ať tě nevidím! nevyslovíme Ušatě nevidim!, nýbrž Uš ‘ať tě nevidím!).

Ortofonie

Tvoří základ ortoepie, protože učí zásady výslovnosti jednotlivých hlásek. (Například při tvorbě souhlásky „d“ se dotkneme dásňového výstupku hrotem jazyka, nikoli jeho první třetinou.) Rovněž určuje délku samohlásek: krácení – To nevim, či dloužení – Kdo to jé.

Artikulace

Znamená česky článkování (vzpomeňte na „čtyři pražské artikuly“ neboli články naší středověké historie). Jednoduše řečeno – artikulovat značí přesně pracovat při řeči smluvními orgány, důsledně vyslovovat podle normy dané kulturní tradicí (například slovo vždycky vyslovíme plně, nikoli jen dycky).

Profesní etika

Jde osoubor morálních doporučení užitečných vpracovním světě. Používá etické zdůvodnění specificky pro situace ačinnosti. Učí, jak komunikovat pozitivně svedoucími, kolegy, se spolupracovníky, sklienty. Hovoří okázni, tvůrčí vůli ainiciativě, odůsledné domácí přípravě. Ataké upozorňuje na odpovědnost mluvčího vůči vlastní profesi aspolečnosti. Jednoduše řečeno: každý, kdo promluví veřejně, reprezentuje národní kulturu, má přinášet světu dobro, vznešenost aušlechtilost.

Zvuková osnova věty

Základním předpokladem porozumění řeči je její slyšitelnost aartikulační srozumitelnost. Aby mluva byla plně sdělná apřesvědčivá, využíváme nejen při veřejném projevu prostředky, které člení souvislou promluvu na relativně samostatné přehledné úseky. Dodáme tak svému sdělení plasticitu, jinak řečeno usnadníme posluchači vnímání aprovokujeme jeho fantazii.

Nevystačíme si se slovním přízvukem, který zviditelňuje začátky slov aslovních spojení, protože se zpravidla nevyjadřujeme izolovanými slovy, ale větami. Jako je písemnému projevu oporou interpunkce, která souvisí smluvnickou výstavbou věty, tak vmluveném projevu respektujeme pravidla zvukové osnovy věty. Vmluveném projevu realizujeme interpunkční znaménka (tečka, čárka, pomlčka, otazník…) pomocí třech prvků: frázování, větný důraz, intonace.

Frázování souvisí sdechovou technikou, protože znamená členění řeči na kratší větné úseky podle významové výstavby textu. Frázování těsně souvisí svýznamovou výstavbou textu. Kratší či delší fráze vytvoříme přerušením toku řeči pauzami. Pauze, která vznikne automaticky při každém novém přídechu, říkáme fyziologická. Přestávku, ke které dojde vědomým oddělováním významových celků, nazýváme pauzou významovou. Vpraxi se interpret snaží, aby se jeho fyziologické pauzy vždy kryly svýznamovými, protože posluchač vnímá každou jeho pauzu jako významovou. Když frázujeme, nemusíme dodržovat interpunkci, není pro mluvčího závazná (můžeme jednotlivé pojmy pospojovat či oddělit bez ohledu na čárky, tečky apod.). Dodržujeme však hlavní principy:

a) Působivost frázování závisí na zvládnuté dechové technice.

b) Vytvářejme celistvé obrazy, tzn. pospojujme, co se pospojovat dá – například těch, kteří mluví zrealizujeme těchkteřímluví.

c) Nerozdělujme přívlastek od jména (ato ani neshodný) – například lidských řečí nebo schránky věcí. Výjimkou je několikanásobný přívlastek, kdy stačí, aby se jménem byl spojen pouze jeden znich – například duševníhonapětí národního, houževnaté organickébytí.

d) Nedodržujeme interpunkci vpřípadě oslovení, které vpísemném projevu vždy oddělujeme čárkou – například neřekneme kořím se Manon vaší kráse, ale kořímseManonvašíkráse nebo kořímseManon vašíkráse.

e) Frázujeme nejen pomocí pauz, ale využíváme iintonační, silové atempové modulace hlasu.

Větný přízvuk (logický důraz) umožňuje interpretovi zveřejnit jeho názor. Zdůraznění klíčového slova nebo sousloví (protože významové jádro ve větě nemusí tvořit jen jediné slovo) má podíl na úspěchu při sdělování našeho stanoviska kpředmětu promluvy. Kdo působí jako člověk, který ví, očem mluví, umísťuje přesně větné důrazy anaopak. Umístěním větného přízvuku zviditelňujeme rovněž citové zabarvení věty. Čím více posouváme větný důraz kzačátku věty, tím víc posilujeme její expresivitu.

Příklad: Byly blízko vánoční svátky.

a) Byly blízko vánoční svátky.

b) Byly blízko vánoční svátky.

c) Byly blízko vánoční svátky.

d) Byly blízko vánoční svátky.

Doporučení:

a) Ve větě by měly být maximálně dva větné důrazy (jeden znich je hlavní adruhý vedlejší) – je-li jich ve větě víc, ubírá jeden druhému sílu asdělení nevyzní plasticky.

b) Vneutrální klidné promluvě stojí větný důraz na konci věty.

c) Větný přízvuk může ležet na celém sousloví, například prorocká řeč, duchovní užitek, stav rozjitření, tisíciletá minulost.

d) Větný přízvuk umisťujeme jednak podle smyslu textu, jednak podle sdělovaného „podtextu“ – mluvíme otzv. druhotném zdůrazňování. Například větu Už nikdy nebude obývána můžeme přečíst Už nikdy nebude obývána, ale také Už nikdy nebude obývána, aobojí může být funkčně správně.

e) Při realizaci větného přízvuku využíváme ostatní složky zvukové osnovy věty (pauzy amelodii, stejně jako tempo asílu hlasu).

Intonace souvisí jak svěcným obsahem sdělované myšlenky, tak svyjádřením citového zaujetí mluvčího. Název je termínem zhudebního názvosloví aoznačuje vnašem případě větnou melodii. Starost omelodii promluvy znamená nemluvit bez záměru vjedné rovině, ale výškový pohyb hlasu bez přestání proměňovat. Pro klidný, neutrální mluvený projev rozlišujeme tři druhy základního intonačního vyznění: kadenci úseků koncových (oznamovacích atázacích) aintonační vyznění úseků nekoncových (polokadenci), které značí, že věta bude ještě pokračovat. Tato polokadence má vneutrální promluvě několik forem, nejčastěji je melodie stoupavá. Tón na slabice před přízvukem je obvykle hluboký, na dalších slabikách pak stoupá. Každá kadence má nejrůznější varianty, závislé na významech, na citovém náboji, na temperamentu mluvčího ana nejrůznějších společenských okolnostech. Základní pravidla jsou následující:

a) Každou uzavřenou myšlenku ukončíme klesnutím hlasu.

b) Votázce otevřené (doplňovací) hlasem klesáme, k„otázkovosti“ stačí tázací slovo, které větu uvádí. Otázka otevřená začíná vždy tázacím slovem. (Co vám mám říci?)

c) Je-li otázka otevřená zároveň otázkou dialogizační (mluvčí na ni vzápětí odpovídá sám), pak má intonační průběh stoupavý (Co tím chci říci? Že to, co pohané obětují, obětují démonům ane Bohu.)

d) Votázce zavřené (zjišťovací) hlasem intonačně stoupáme. Otázka zavřená začíná vždy slovesem. (Mají všichni obchodní talent?)

e) Při veřejné promluvě je intonační plasticita výraznější, snažme se ovýrazné kadence zřídka používané vkaždodenní mluvě.

f) Vinterpretační (čtecké) tvorbě je základem věrohodných intonačních průběhů rozbor textu. Intonace je pak výsledkem tvořivé představivosti.

Práce se zvukovou osnovou věty neboli členěním textu znamená respektovat azveřejnit:

a) záměr autora,

b) významový rozbor,

c) interpretův citový vztah ke sdělované informaci.

Reflexní základ komunikace

Fyziologický výklad procesu komunikace mluvenou řečí se opírá oučení I. P. Pavlova oI. aII. signální soustavě, založené na rozlišení tzv. nepodmíněných apodmíněných reflexů.

Reflex je koordinovaná reakce organismu na podráždění, zprostředkovaná nervovým systémem. Například píchneme-li se do prstu, pocítíme bolest. Toto podráždění se mění vnervosvalovou energii, která jako tzv. vzruch vede do ústředního nervstva vmozku. Zústředí se převádí vzruch jako popud kvýkřiku kvykonavatelům reakce na celý dosavadní děj, kmluvním orgánům (efektorům). Celá dráha představuje reflexní oblouk, proces vní uskutečněný je reflexní děj.

Knižší adaptaci postačí nižší nervová činnost, uskutečňující nepodmíněné reflexy. Zhlasových projevů knim patří některé hlasité zvuky zvířat, například skřek ptáků jako výraz radosti, jiný jako výraz varování nebo strachu. Vtěchto primitivních hlasových projevech hrají hlavní roli melodie, dynamika arytmus vydávaných zvuků.

Na reflexní činnosti, na všestranné akoordinované souhře reflexů je založen celkový mluvní výkon člověka icelý proces komunikace řečí.

Mozek alidská řeč

Table of Contents

O autorce

Předmluva

1. Člověk a řeč

Receptář

Teorie

Vnitřní a vnější technika

Vnitřně hmatová paměť

Psychotechnika

Ortoepie

Ortofonie

Artikulace

Profesní etika

Zvuková osnova věty

Reflexní základ komunikace

Mozek a lidská řeč