Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Strašidlář
Mezi námi cizokrajnými strašidly

Ilustrace Zdeňka Študlarová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6379. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9449-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9448-3 (pdf)
ISBN 978-80-247-5628-8 (print)

PRŮVODCE SE PŘEDSTAVUJE

Nepochybně to byla správná volba, že za vypravěče Strašidláře o cizokrajných strašidlech jsem byl vybrán právě já, álfr, nebo chcete-li, severský elf, jak se nám také říká. Vypravili se za mnou kvůli tomu až do mé domoviny, Švédska, ale nemuseli mě přemlouvat. Je totiž jisté, že žádný jiný by to tak dobře jako já nedokázal.

My álfrové jsme totiž moudří a vzdělaní a vedle přírody máme velice rádi také kulturu, samozřejmě včetně knih, a tak mě těší, že se na jedné z nich mohu podílet. Pokud jde o mne samotného, jmenuji se Aelfbeorth a stejně jako mí krajané žiji ve svém vzdušném zámku v korunách stromů. Ty zámky jsou zhotovené tak důmyslně, že je žádné lidské oko nikdy nespatří. Žádný člověk totiž není tak dokonalý jako my, patřící k světlým álfrům. Na světě jsme byli dávno před lidmi, a protože jsme nesmrtelní, za ten čas máme velikánský přehled a ohromné znalosti o všem možném. Výtečně také umíme střílet z luku, což se nám hodí na ohavné skřety.

Našimi příbuznými jsou alpové z rakouských, německých a italských velehor Alp. Ti jsou nám álfrům podobní. Ve Francii, Nizozemsku a Belgii žije trpasličí druh elfů.

Pro vás, kteří jste o nás álfrech ještě neslyšeli, velice stručně uvedu jen to nejdůležitější, o čem jsem se ještě nezmínil, tedy že velcí jsme podobně jako lidé a vzhledem se od nich moc nelišíme, i když jsme krásnější.

Máme ušlechtilé tváře, štíhlé postavy a slušivé, špičaté uši. I naše družky jsou krásné. Lidé nás mohou spatřit jen tehdy, když my sami chceme, aby nás viděli. A chcete-li se o nás dozvědět víc, přečtěte si knížky od pánů Andersena a Tolkiena. Těm jsme dovolili poznat nás dokonale a prozradili jsme jim o sobě téměř všechno. Takže já se tím nyní nemusím zdržovat a pustím se do vyprávění.

Předesílám, že je mi jasné, že vám mohu odvyprávět pouze zlomeček z toho, co o tajemných bytostech z Evropy znám, a musím udělat velice úzký výběr. Jsem si ale jistý, že ani tak vás nezklamu. Takže začínám od britských ostrovů.

O TULENÍ ŽENĚ

Na západním pobřeží Skotska vyplouvají občas za slunných dnů, kterých je tady poskrovnu, zAtlantského oceánu tulení ženy. Vylezou na břeh, svléknou si tulení kůži ajsou znich krásné dívky. Vlidské podobě se slastně vyhřívají ve slunečních paprscích.

Bývá to na odlehlých místech, ale jak dokládají zdejší pověsti, není vzácnou výjimkou, že je některý zmístních usedlíků uviděl. Mládenci, kterým se to poštěstilo, byli do jednoho přímo okouzleni. Jakmile ale tulení ženy zahlédly, že je někdo pozoruje, okamžitě na sebe natáhly tulení kůži azmizely voceánu.

Několika mládencům se však podařilo obezřetně se kslunící se tulení ženě nepozorovaně přiblížit atulení kůží jí sebrat. Bez ní se nemohla proměnit vtulenici. Běda však, pokud některý kůži roztrhl anebo jinak poničil. Tulení ženu tím rázem zahubil.

Když chtěl, aby sním tulení žena vlidské podobě zůstala, musel její tulení kůži schovat, ato tak dobře, aby ji nenašla. Toho, kdo se její kůže zmocnil, sice poslušně následovala, akdyž si ji přivedl domů, obvykle mu byla dobrou družkou. Přesto ale svou tulení kůži neustále hledala. Pokud ji nalezla, při první vhodné příležitosti sní nepozorovaně odešla avrátila se do moře mezi tuleně. To ivtakových případech, kdy se svým únoscem vydržela dlouho azdálo se, že je se svým osudem spokojena.

Tulení ženy nebyly haštěřivé, mužům neodmlouvaly abyly velmi pracovité. Jejich ztráta, když nenadále lidského druha opustily, byla pro každého, komu se to stalo, velice trpká.

Jednu ztuleních žen si přisvojil šikovný mládenec na mořském břehu uDunure. Vroucně ho prosila, aby jí tulení kůži vrátil, protože miluje mladého tuleně, se kterým chce mít rodinu, ajeho by nemohla mít ráda. Neoblomil ho ani její usedavý pláč. Okůži, kterou pevně svíral vnáručí, se sním nepřetahovala, aby neublížila sama sobě. Když bylo jasné, že mladík neustoupí, se sklopenou hlavou ho následovala do jeho domu.

Opatřil jí šaty aona pak vdomácnosti imalém hospodářství poslušně plnila vše, co od ní požadoval. Kmladíkovým pokusům osblížení ale zůstávala chladná anetečná. Ani jedinkrát se na něj neusmála. Nezaslechl od ní ale ani žádnou výčitku. Ostatně, promluvila jen málokdy, pouze když měla potřebu se blíže zeptat na něco, co chtěl, aby udělala. Jinak mlčela.

Když se muž vrátil zrybolovu, tulení ženu vdomě nenašel. Hlavou mu blesklo podezření astejně jako předtím ona přitáhl na půdě kštítové zdi domu lavici. Postavil se na ni, aby dosáhl pod střechu, azašátral prsty ve štěrbině. Dosáhl daleko, ale štěrbina byla prázdná. Zlostný arozmrzelý zaklel. Bylo mu jasné, co se stalo.

„Potvoro mizerná!“ křikl azahrozil pěstí.