Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. et (Th.)Bc. Marcel Hájek, Ph.D.

MUSLIMSKÝ PACIENT
principy diagnostiky, terapie a komunikace

Autoři
MUDr. et (Th.)Bc. Marcel Hájek, Ph.D., FICS (ZZS PK a FZS ZČU v Plzni)
dr. Charif Bahbouh, CSc., Ph.D. (překladatel a tlumočník v penzi, nakladatel)

Recenze
prof. PhDr. Luboš Kropáček, CSc., MUDr. Semír Debs

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.
© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2016
Fotografie na obálku dodali autoři.
© Obrázky 2, 3, 6 Pavel Botka
Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6231. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Jitka Straková
Sazba a zlom Helena Mešková
formát ePub Štěpán Böhm
Obrázky 1, 5, 7 dodali autoři.
Obrázek 4 překreslila Jana Nejtková.
Počet stran 200
1. vydání, Praha 2016
Vytiskla Tiskárna PROTISK, s.r.o., České Budějovice

Autoři a nakladatelství děkují společnosti:
Commeatus s.r.o. a jednateli Janu Čermákovi,
Genetika Plzeň, s.r.o., a majiteli MUDr. Petru Lošanovi s manželkou Vendulou Lošanovou,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
GLASIERT, s.r.o., a obchodnímu řediteli Mgr. Tomáši Zuckermannovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti

Kooperativa pojišťovna, a.s., Vienna Insurance Group, a řediteli AG západní Čechy Arnoštu Bergmannovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
MERKUR MARKT spol. s r.o. a paní Romaně Ripkové a jednateli Liboru Javůrkovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti

Západočeské komunální služby a.s. a řediteli Mgr. Pavlu Thurnwaldovi,Autoři a nakladatelství děkují společnosti
Zdravotnická záchranná služba Plzeňského kraje, příspěvková organizace, a řediteli MUDr. Pavlu Hrdličkovi a náměstkům prim. MUDr. Janě Vidunové, Ing. Vlastimilu Stehlíkovi a MUDr. Robinu Šínovi, MBA.Autoři a nakladatelství děkují společnosti
Autoři a nakladatelství dále děkují soukromé osobě panu MUDr. Abu Taha Ashrafovi.
Poděkování patří i paní Jaroslavě Bičovské za technickou pomoc při zpracování knihy.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9218-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9217-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5631-8 (print)

Kniha je věnována prof. MUDr. Karlu Novákovi, DrSc., FICS,
a také všem českým a slovenským lékařům, kteří bez náboženských a rasových předsudků vykonávají praxi v zemích jiných kultur.

Úvod

Publikace má sloužit k orientaci lékařů a středního zdravotnického personálu z České republiky a Slovenska praktikujícího v zemích islámu, aby při péči o muslimského pacienta nedocházelo k nedorozuměním, urážce jeho náboženského cítění či dokonce k právním postihům zdravotníka. Islám je z velkých světových náboženství tím nejrizikovějším pro možné problémy zdravotníka jiného vyznání. Předpisy jsou striktní a provázejí muslima po celý život. I přes mnohé liberálnější přístupy při nemoci a ohrožení života muslima i při závěru jeho života je mnoho úskalí, která si zdravotník musí nutně uvědomit, a musí respektovat jisté jemu nevlastní přístupy. Situace českého či slovenského zdravotníka je o to komplikovanější, že v našich zemích je znalost islámu zcela mizivá a často se týká jen strachu z teroristických akcí extrémistů muslimského vyznání. Těchto muslimů je však v celosvětovém měřítku drtivá menšina a zdravotník je často konfrontován se zcela jiným přístupem muslimského okolí k němu, než jaká je jeho představa z domácích médií a zkreslených informací. Mnohá vyjádření a činy muslimských extrémistů islám často pokřivují a slova Svatého Koránu vykládají manipulativně, neorientují jinověrce správně ke kontaktu s muslimem, nesbližují, ale rozdělují.

Velmi důležitým faktorem při poskytování zdravotnické péče – a to nejen u muslimů – je přístup zdravotníka k pacientovi, navázání vztahu vzájemné důvěry a tolerance. V případě nevhodného primárního kontaktu je právě zvláště u muslimské populace důvěra rychle ztracena a další sebevhodnější a sofistikovaný diagnostický a terapeutický postup se stává zcela iluzorním. Pak již záleží jen na tom, ve které zemi se lékař či zdravotník nachází a praktikuje a jaký stupeň ve škále přístupu z druhé strany mu hrozí – od pouhé výše zmíněné nedůvěry, přes vysloveně nepříznivý až nepřátelský postoj pacienta a jeho rodiny, případně za přispění muslimských kleriků i jeho úplné odmítnutí, až po možné právní důsledky.

Publikace má tedy za úkol ozřejmit rovněž správné chápání muslimské víry a života muslima v rozsahu nutném pro regulérní zdravotnickou péči. K tomu slouží první kapitola se stručným vhledem do islámu a odborné teologické poznámky ke všem problémům a úskalím v jednotlivých kapitolách. Znalost základních atributů muslimské víry, zvyků a tradic je nezbytná nejen k tomu, aby lékař či zdravotník pracovali s pacientem-muslimem dle pravidel seriózního vztahu a tolerance, ale i k nutné orientaci v pohybu, komunikaci a kontaktech v zemích islámu. V případě zaměstnání takového lékaře či zdravotníka v muslimské zemi či zemi s výraznou muslimskou populací je nutno o islámu vědět a znát mnohem více než při pouhé dovolené v letoviscích takových zemí.

K orientaci v textu slouží i slovníček arabských pojmů v islámu běžně užívaných, a to jak religionistických, tak i medicínských. V kapitole o obecných atributech islámu je publikace doplněna i několika vhodnými obrázky a na závěr knihy je zařazena použitá a zejména doporučená literatura, která je dostupná zejména na českém trhu a zájemci o hlubší nastudování problematiky umožní získat zevrubnější poznatky.

1Krátký vhled do islámu: stručná historie, prorok Muhammad ajeho cesta, pilíře islámu, Korán, současnost

Islám je vedle judaismu akřesťanství třetím, tedy nejmladším monoteistickým náboženstvím. Podle patriarchy, kněmuž se tato trojice hlásí, patří do skupiny abrahámovských náboženství. Historický vznik islámu je spjat spůsobením proroka Muhammada vArábii na počátku 7. století. Stěžejním počátkem je rok 622 našeho letopočtu avěrouka islámu je plně odvislá od promluv aučení Proroka. (Vznik judaismu se datuje od cca12. století před naším letopočtem, vznik křesťanství do období života Ježíše Krista – asi roky 4–2př.n.l. až 28–30n.l.)

Termín islám znamená plné „odevzdání se“, je myšleno do rukou Božích. Islám je velmi přísně monoteistickou vírou, což je patrné zcelého následujícího textu. Jde ořád daný Bohem od stvoření světa. Víra islámu byla vnáznacích rozvíjena již před působením Proroka, toto předislámské období se nazývá obdobím „džáhilíje“, tj.nevědomosti. Prorok Muhammad je posledním anejvyšším prorokem tohoto období aprvním ajediným prorokem islámu, je jeho dovršením. Předislámští proroci ajiné biblické postavy, jež islám uznává arespektuje (Abraham, Izák, Jákob, Ismael, Gabriel, Josef, Ježíš Kristus adalší), jsou shrnuti pod pojem hanífové. Sjejich jmény se vmuslimských textech setkáváme vjisté obměně (Abraham = Ibráhím, Ježíš = cÍsáapod.)

Bůh je 1 (jeden), tedy termín Alláh je označením Boha (iláh) aznamená přímo „al-iláh“ – „jeden Bůh“, se členem „al“ již nemůže mít množné číslo.

Sám Prorok vycházel ze svého židovského akřesťanského okolí, jehož věrouku rámcově znal, avytvořil zobou předchozích náboženství specifický konglomerát svlastními tradicemi apísmem, za jeho života ještě nezaznamenaným. Vlivy judaismu akřesťanství (židé žili vProrokově době především na jihu Arabského poloostrova, křesťané především na severu, ikdyž křesťané pobývali vhojném počtu ivNadžránu uhranic dnešního Jemenu; jejich celkový počet, identita arozptýlení na Arabském poloostrově před islámem jsou dodnes předmětem odborných diskusí) jsou při četbě islámských svatých textů velmi dobře patrné, ovšem učení je natolik komplexně zpracované, že nelze říci, že by se jednalo opouhý průnik obou velkých monoteistických systémů. Nelze je nazvat synkretismem (pouhé sloučení dvou či více teologických systémů) ani adopcionalismem (vmezeření, připojení apodřízení jednoho teologického systému jinému, dominantnímu).

Stručnou historii islámu je tedy nutno vždy začít od života proroka Muhammada, od něhož se veškerá věrouka odvíjí.

1.1Prorok Muhammad

Prorok Muhammad se narodil vMekce asi roku 570, jde oshodu islamologů amuslimských teologů. Jeho jméno známe vmnoha obměnách (Mohamed, Muhamed, Mohamad, turecky Mehmetapod.). Vjeho životě je přesně datovatelné pouze období od jeho odchodu zMekky do Medíny vroce 622 až do jeho smrti vroce 632.

Rok 622 je také považován za počátek muslimského letopočtu, kalendář je lunární. Období 622–632 našeho letopočtu odpovídá tedy rokům 0–12 muslimského letopočtu aletům 4382–4392 židovského letopočtu dle hebrejského lunárně-solárního kalendáře. Za období zahájení jeho prorockých vizí avystoupení se považuje jeho věk 40–43let (610–613).

Po otci byl zrodu Hášimovců (dnes královský rod vJordánsku) zkmene Kurajšovců. Od šesti let byl sirotek. Otec Abdalláh zemřel před Muhammadovým narozením, matka Ámina vjeho šesti letech. Vychováván byl svým strýcem Abú Tálibem. Hášimovský rod je znázorněn ve schématu na obrázku 1.

Obr.1 Hášimovský rod apozice proroka Muhammada vněm

Muhammad byl vmládí obchodním cestujícím, vedl karavany své zaměstnavatelky Chadídži zArabského poloostrova do Sýrie, Persie abližšího okolí. VSýrii se seznámil smonoteismem, převažovali zde židé nebo židokřesťané. Jeho zaměstnavatelka byla vdova apo čase pojala Muhammada za manžela. Ztohoto manželství měl Muhammad potomky – dva syny, kteří zemřeli ještě před dosažením dospělosti, ačtyři dcery – Zajnab, Ruqajju, Fátimu aUmm Kulthúm. Do historie se zapsala nejvýznamnější dcera Fátima, která se provdala za Muhammadova bratrance Alího bin Abí Táliba azajistila přes syny Hasana aHusajna celý dnešní Muhammadův rozvětvený rod.

Muhammad byl negramotný. Negramotnost, tzv.„ummí“, je kleriky islámu zdůrazňována zejména proto, aby bylo patrné, že Muhammad nemohl číst ani opisovat židovské či křesťanské spisy aveškeré jeho učení bylo přímo zjeveno od Boha. Muhammad byl vyvolen jako „nabí“, tedy prorok, ajako „rasúl“, tedy posel Boží.

Důležitá data Muhammadova vývoje:

■asi 610–613 – počátky zjevení

■613 – počátky hlásání zjevení od Boha

■24. září 622 – se svými souvěrci zMekky dorazil do Medíny (tzv.hidžra)

■do roku 628 – boje smekkánskými Kurajšovci

■629 – Mekka přijímá islám

■6. června 632 – Muhammad umírá vMedíně

VMuhammadově okolí byl těmi, kdo ho následovali, přijat rozhodný monoteismus. Jeho nejvýmluvnějším vyjádřením je vKoránu súra 112, zvaná „upřímnost víry“. Zní: Rci: „Oh Bůh je jedinečný, Bůh sám osobě věčný. Neplodil anebyl zplozen anení nikoho, kdo je mu roven.“

Roku 619 umírá Muhammadova manželka Chadídža ajeho strýc Abú Tálib. Ten byl kMuhammadově učení avizím tolerantní, velká část obyvatel Mekky je však považovala za blouznění excentrického charizmatika. Včele Hášimovců pak stanul Abú Lahab, Muhammadův odpůrce. To donutilo Muhammada acelou muslimskou prvotní obec kodchodu zMekky vlétě 622. Tento rok je přelomový aje považován za počátek islámu (vše, co bylo po tomto datu, je vislámské literatuře označováno jako A.H. – Anno Hegirae, roku Hidžry). Muhammada ajeho družinu přijalo město Jathrib, později nazývané „město Prorokovo“, tedy Madínat an-Nabí, zkráceně dodnes Medína (al-Madína). Zde vznikla kompaktní muslimská obec, tzv.umma.

VMedíně byl Prorok obviněn rabíny znesprávného chápání Tóry (pět knih Mojžíšových, základ učení judaismu), proto se vůči židům vymezuje. Zároveň nepřijímá od místních křesťanů dogmata otrojjedinosti Boží aJežíšově synovství Božím, vymezuje se tedy ivůči křesťanství. Centrem islámu se vMekce stala Kacba, dnes centrum mekkánské mešity. Při modlitbě se první muslimové již obraceli tímto směrem. Směr modlitby kMekce se nazývá qibla anahrazuje tak židovský směr modlitby kJeruzalému (tímto směrem se zpočátku modlili imuslimové, po přechodu do Medíny pak kMekce). Mekku bylo ovšem nutno dobýt, svyhnáním Abú Lahabem se Muhammad nesmířil. Smekkánskými Kurajšovci bojoval soustavně až do roku 628 Vtento rok vykonal Muhammad po dohodě svyčerpanými Kurajšovci pouť do Mekky (cumra) adohodl snimi desetileté příměří. Cestou se ve městě Chajbaru smířil se židy avMekce ivMedíně skřesťany – příslušníci těchto náboženství mají vislámu výsadní postavení, nejsou považováni za nevěřící, nýbrž za lid Knihy – ahl al Kitáb.

Roku 629 přijala Mekka islám, zKacby byly odstraněny pohanské modly abyla zasvěcena Bohu – Alláhovi. Muhammad se střídavě pohyboval mezi Mekkou aMedínou ačinil proslovy osvých vizích aučení. Zemřel 6. června 632 vMedíně.

Muhammad měl celkem 10 manželek muslimek – krom zemřelé Chadídži byla jeho nejmilejší manželkou cÁiša, dcera Muhammadova vojevůdce anejbližšího spolupracovníka Abú Bakra. Kromě nich pojal za své ještě tři konkubíny (konkubinát byl vtomto smyslu soužitím bez manželství) – šlo odvě židovky ajednu koptskou křesťanku aMuhammad je pojal na důkaz smíření se židy akřesťany.

Kromě negramotnosti je Muhammadovým významným atributem ještě ito, že nekonal žádné zázraky (vkřesťanství Ježíš ano, vžidovství Mojžíš pouze sBoží pomocí ana Boží příkaz).

1.2Chalífát

Po smrti Prorokově vznikla vmuslimské obci potřeba vůdce – následovníka, chalífy, který by převzal Muhammadovu vůdčí roli. Prorokovo učení však již bylo považováno za uzavřené. Mezi muslimy došlo ke sporu – na mechanismus výběru následovníka byly dva názory:

■Větší část měla za to, že by následovníkem měl být vážený Kurajšovec volený staršími obce – to bylo základem tradice. Nositelé tohoto názoru se nazývali „lid tradice“ – ahl as-sunna. Dnes je známe pod názvem sunnité avteritoriu islámu je jich velká většina. Jde ocelou severní „saharskou“ Afriku, většinu západní Afriky, Eritreu, část Etiopie, Keni aTanzanie, Somálsko, jih Balkánského poloostrova, většinu území Turecka, Sýrii, Jordánsko, Palestinu, Saúdskou Arábii, SAE, Omán, část Iráku aJemenu, většinu Afghánistánu, Pákistán, Bangladéš, část Indie, západ Číny, všechny středoasijské republiky, jih Barmy, Malajsii, Singapur aIndonésii arovněž omuslimské enklávy Ruské federace.

■Část muslimů měla za to, že následovníkem musí být příbuzný zMuhammadova rodu, tedy že mechanismem výběru nemá být volba, nýbrž princip dynastie. Vhodným adeptem byl na prvním místě Alí bin Abí Tálib, který byl jednak Muhammadovým bratrancem, jednak jeho zetěm. Jeho příznivci se nazývali „strana Alího“ – šícat Alí. Dnes je známe pod názvem šíité, většinově se nacházejí vÍránu aÁzerbájdžánu, velká menšina je vIráku, další menšiny jsou vAfghánistánu, Jemenu, Bahrajnu, na východě Turecka avLibanonu.

Na obrázku 2 je znázorněno rozšíření sunnitů ašíitů vdnešním světě.

Nositelé druhého názoru ihned nezvítězili aprvním chalífou byl zvolen jeden zMuhammadových tchánů aspolupracovníků, otec cÁišy Abú Bakr. Chalífáty jednotné muslimské komunity byly čtyři aaž napočtvrté byl jmenován šíity prosazovaný mladý Alí bin Abí Tálib. Pořadí chalífátů je následující:

Obr.2 Mapka rozšíření sunnitů ašíitů vdnešním světě

■632–634 – Abú Bakr (zakladatel tradice – sunny)

■634– 644 – Umar Ibn al-Chattáb (vojevůdce – dobyl Egypt, Palestinu, Sýrii, Irák aPersii; vjeho době počala značná hegemonie islámu)

■644–656 – Uthmán Ibn Affán (upřednostňoval duchovní záležitosti, za něho byl redigován kanonický text Koránu)

■656– 661 – Alí bin Abí Tálib (jehož šíité prosazovali již od počátku)

Výše uvedené čtyři velké chalífy uznávají dodnes pouze sunnité, pro většinu šíitů jsou první tři chalífové uzurpátoři. Po smrti posledního znich došlo kdovršení rozkolu muslimů roku 680 zavražděním pátého, již jen šíity uznaného vůdce – imáma Alího, syna al Husajna, sunnity uKarbalá (Karbalá se nachází na jihozápadě Iráku, dodnes je centrem šíitských tryznových slavností na počest Husajnovy mučednické smrti). Od této doby není islám náboženstvím sjedním vůdcem, nýbrž jednotlivé státy aobce mají samostatnou hlavu komunity, někde ústřední autorita není.

1.3Korán

Slovo „korán“ má význam „přednes zjevení“. Jde opřímé slovo Boží, nestvořené, existující od věčnosti. Kniha původní – umm al-Kitáb – je dle tradice uBoha, varabské podobě byla Bohem zjevena Prorokovi prostřednictvím Džibrílovým (archanděla Gabriela).

Text Koránu obsahuje 77 934 slov, 114 súr (kapitol), 6204–6236 veršů; nejdelší je 2. súra „Kráva“ (286 veršů) anejkratší je 108. súra „Hojnost“ − „al-Kautar“ (3 verše).

Za chalífy Uthmána byl redakcí Koránu pověřen učenec Zajd Ibn Thábit. Jeho komise pro Písmo svaté pracovala vletech 651–656 vMedíně.

Korán se vyskytuje ve dvou uspořádáních: První je kanonické, tedy uznané pro bohoslužebné čtení, asúry jsou vněm řazeny od nejdelší po nejkratší. Problém je, že nemají chronologii. Druhý způsob je řazení určené pro teologické studium – súry jsou řazeny chronologicky tak, jak byly Prorokem vyřčeny. Kanonické znění se nazývá „slavné čtení“ – Qirá,amašhúra.

Celkem 113 súr začíná takzvanou basmalou – uvozujícími slovy „Ve jménu Boha milosrdného, slitovného…“, tedy „Bismi lláhi r-rahmáni r-rahím…“. Pouze 9. súra at-Tawba (Pokání) tuto úvodní formuli nemá.

Vobou řazeních je na počátku (tedy ipřed nejdelší súrou „Kráva“) vždy 1. súra „Fátiha“, tzv.„otevíratelka knihy“, která je vyjádřením úcty apokory kBohu. Zní:

Ve jménu Boha milosrdného, slitovného

Chvála Bohu, Pánu lidstva veškerého, milosrdnému, slitovnému, vládci dne soudného

Tebe uctíváme aTebe opomoc žádáme,

Veď nás cestou přímou,

Stezkou těch, jež zahrnuls milostí Svou,

Ne těch, na něž jsi rozhněván, ani těch, kdo vbludu jsou.

Poznámka: Jak je uvedeno výše, světová orientalistika aislamistika řadí súry chronologicky. Vzásadě jde očtyři oddíly súr: první mekkánské období, druhé mekkánské období, medínské období, třetí mekkánské období. VČeskoslovensku takto Korán výtečně přeložil do češtiny dr. Ivan Hrbek, překlad byl dokončen roku 1972 (vzahraničí Korán přeložili např.do němčiny F. Schwally aTh. Noeldeke roku 1909 ado francouzštiny R.Blanchere vroce 1949).

Pozor! Překlady zarabštiny by se neměly jmenovat Korán, neboť dle tradice žádný překlad není přesnými Muhammadovými slovy, ale je pouhou interpretací. Upřednostňují se názvy jako „Meanings of Quraan“ nebo „Words of Quraan“.

1.4Sunna

Sunna je islámská tradice, již uznávají pouze sunnité. Sunna je souborem závazných naučení anorem. Termín znamená „zvyklost, obvyklý způsob jednání“. Protiklad ksunně je nevhodné novátorství – bidca. Základním prvkem sunny je al hadíth aš-šarif. Hadíth (také hadís) je zprávou očinech avýrocích proroka Muhammada.

Hadíthy zapisovali tradenti, ti výroky opakovali tak, jak je vždy slyšeliod předchozího tradenta. Prvními byli as-sahába – Muhammadovi současníci, dalšími pak tábicún – následovníci, poté tábicú at-tábicín – následovníci následovníků,atd.

Dnes je uznáváno šest sbírek autorů Sunny (psané verze), těchto šest sbírek se souborně nazývá al-kutub al-sitta. Nejznámější anejužívanější jsou dvě sbírky:

■„Správná kniha“, sesbíraná učencem Abú al-Husajnem Muslimem bin al-Hadždžádžem (zemřel vroce 875), známá jako „Muslimova sbírka“

■„Správná sbírka“, sepsaná učencem Abú Abdalláhem bin Ismácílem al-Buchárím (zemřel vroce 870), známá jako „Buchárího sbírka“

Jak uvádíme výše, šíité Sunnu neuznávají, mají vlastní tradici ivlastní výklad Koránu, který je tak jediným svatým spisem. Základním prvkem jejich tradice je tzv.chabar, tedy pouze to podání, které se opírá ovýroky čtvrtého chalífy Alího bin Abí Táliba nebo jeho potomků – imámů.

1.5Pět pilířů islámu

Pět pilířů islámu – arkán ad-dín – zahrnuje pět základních povinností každého muslima vůči Bohu. Bohem určený řád člení islámští klerikové aprávníci podobně, jako je tomu vjudaismu akřesťanství, na vztah člověka kBohu – cibádát avztah člověka kčlověku – mucámalát.

Pilíře islámu sestávají ze šahády, salátu, zakátu, sawmu ahadždže. Knim je možno přiřadit dvě přídatné povinnosti – taháru adžihád.

Šaháda (svědectví, dosvědčení) – Šaháda je vzásadě vyznáním víry. Toto vyznání víry zašeptá otec do ouška narozenému chlapečkovi asyn umírajícímu otci. Toto vyznání musí pronést konvertita kislámu před dvěma hodnověrnými svědky dvakrát, očemž je pořízen zápis. Pouze tímto krokem se člověk stává muslimem! Šaháda zní: „Vyznávám, že není boha kromě Boha aMuhammad je posel Boží.“ Tedy: „Ašhadu an lá iláha illá Lláh wa Muhammadan rasúlu Lláh.“

Salát (modlitba) – Od Boha nelze vislámu vyprosit nic jiného než správné vedení po správné cestě. Salát je závazný jako podstata vztahu člověka kBohu (cibádát) pro každého dospělého (báligh) aduševně zdravého člověka (cáqil). Koná se ve stavu rituální čistoty (vizdále přídatnou povinnost taháru) pětkrát denně na koberečku sadždžáda nebo na čistém místě za dodržení správného směru modlitby kMekce – istiqbál al-qibla. Časy modlitby jsou:

■úsvit

■poledne

■odpoledne

■při západu slunce

■po západu slunce

Při modlitbě je dodržována rovněž určitá pohybová skladba (obr.3). Modlící nejprve stojí ve směru qibla apronese slova Alláhu akbar – Bůh je převeliký. Tím se dostává do stavu zasvěcení – ihrám. Pak již nesmí být nikým rušen (zvláště se odsuzuje fotografovat zepředu modlícího se muslima). Následuje sklonění srukama na stehnech ukolen, poté padnutí na tvář vkleku – sudžúd neboli prostrace. Potom následuje klek se sedem na patách srukama na stehnech, pak druhý sudžúd. Těchto šest pohybových prvků se nazývá rakc, každý muslim může udělat počet rakc dle předchozího úmyslu – níja, ovlivněného jeho dosavadními skutky, hříchy, potřebamiapod. Rovněž různé časy modlitby mají předepsaný minimální počet rakc. Po ukončení rakc následuje otočení hlavy vpravo apak vlevo kmodlícímu se bratru spozdravením pokoje.

Ve stavu zasvěcení – ihrámu – nelze salát přerušit či jinak se vytrhovat ze soustředění, pak modlitba ztrácí platnost. Vzásadě modlitba sestává ze čtyř částí:

■pronesení slov Alláhu akbar – vstup do zasvěcení, ihrámu

■Fátiha – otevíratelka knihy (vizvýše)

■recitace zKoránu

■pozdravení míru apokoje

Pozdravení po uzavření všech rakc zní: „Mír svámi amilosrdenství Boží“, tedy: As-salámu alajkum wa – rahmatu lláh.“

Páteční polední modlitba – salát al-džumca – je specifická tím, že po prvních dvou rakcách vystoupí duchovní (chatíb) na minbar vmešitě apronese chutbu – bohoslužebné kázání. Koznámení modlitebního času je určen správce mešity – muezzin, který vystoupí na minaret (dnes zpívá zpravidla přes mikrofon do ozvučovacího zařízení na minaretu) apronese zvláštními tóninami tzv.adhán. Je možno jej běžně slyšet vmodlitební časy při pobytu vzemích islámu. Adhán zní (včetně počtu, kolikrát se opakuje každý verš):

Alláhu akbar (Bůh je převeliký) – 4×

Ašhadu an lá iláha illá Lláh (vyznávám, že není boha kromě Boha) – 2×

Ašhadu anna Muhammadan rasúlu Lláh (vyznávám, že Muhammad je posel Boží) – 2×

Hajja ala s– salát (Vzhůru kmodlitbě) – 2×

Hajja ala l – faláh (Vzhůru kdobrému činu) – 2×

Alláhu akbar (Bůh je převeliký) – 2×

Lá iláha illá Lláh (není boha kromě Boha) – 1×

Obr.3 Pohybová skladba raky při salátu

Základních prvků mešity je jen málo. Patří knim vně mešity minaret či více minaretů, kopule, vjejíchž čtyřech rozích ve směrech světových stran jsou vepsána jména čtyř velkých chalífů ave vrcholu jméno Proroka, ve směru qibly (kMekce) se nachází minbar – kazatelna aza ní ve směru kMekce špičatý (jakoby gotický) oblouk – mihráb. Tento oblouk je ina osobním modlitebním koberečku – sadždžádě. Kromě toho je zde stojan na Korán (obr.4).

Zakát – Jde otřetí pilíř islámu, jímž je povinnost náboženské daně na obecně prospěšné adobročinné účely ainstituce – povinná almužna. Něčím jiným je pak dobrovolná almužna – sadaqa, která není odváděna do obecní poklady, ale je dávána žebrajícímu přímo.

Sawm (půst) – Povinnost půstu platí pro dospělého (báligh), duševně zdravého (cáqil), ale také fyzicky zdravého (qádir) člověka. Opůstech aokolnostech jeho nedodržení ze zdravotních důvodů je pojednáno ve speciálních kapitolách. Před rokem 624 se uplatňovalo na Arabském poloostrově mnoho jednodenních půstů, převzatých zjudaismu. Místo nich byl Prorokem stanoven jeden 30denní půst vměsíci ramadánu. Díky lunárnímu kalendáři, kdy má rok vislámu pouze 355dní (je kratší o11–12dní než rok solární), vychází ramadán během let na různá roční období.

Po východu slunce je vprůběhu ramadánu zakázáno jíst, pít, kouřit apraktikovat pohlavní styk, jsou zapovězeny sváry, pomluvy aneslušná slova. Po západu slunce nastává období tzv.iftáru, kdy věřící hodují akdy je přes noc vše povoleno.

Hadždž (pouť do Mekky) – Hadždž je posledním regulérním pilířem islámu. Povinnost platí opět pro dospělého, duševně afyzicky zdravého anavíc finančně zajištěného věřícího.

Na pouť do Mekky je povinný poutní šat (nese název ihrám, stejně jako stav zasvěcení při modlitbě – vizvýše), který sestává ze dvou bílých pruhů látky; kněmu náleží sandály amuži nemají mít pokrývku hlavy. Během pouti je zakázáno stříhání vlasů, holení, česání, stříhání nehtů, pohlavní styk arozmařilost (líčení žen, kouření mužů, jedení zmrzliny apochutinapod.).

Uvnitř Veliké mešity vMekce je povinností obejít sedmkrát dokola Kacbu apokud možno se dotknout černého kamene, který je do ní vsazen (muslimové jej považují za meteorit, geologové amineralogové míní, že jde obuližník, výzkum kamene je ale zapovězen). Tomuto obcházení se říká tawáf (obr.5).

Obr.4 Mešita ajejí prvky: a– minbar, b – mihráb (volně podle Lunde, P. Islám – víra, kultura, dějiny. Praha: Knižní klub, 2004)

Obr.5 Pouť do Mekky – situace při tawáfu

Hadždž začíná 7. dne měsíce dhú-l-hidždža, vrcholí 10. dne akončí 13. dne. Poté část poutníků vykoná ještě pouť do Medíny ke hrobu Proroka.

Přídatné pilíře:

■Tahára (rituální čistota) – Muslim může být rituálně znečištěn těžce alehce. Těžké znečištění – džanába – je způsobeno některým přestoupením muslimských povinností alze jej odstranit úplným rituálním vykoupáním (ghusl), poté je původně nečistý muslim (nadžis) opět rituálně schopen účasti na modlitbě, tedy rituálně čistý (táhir). Lehké znečištění – hadath – je způsobeno prakticky jakýmkoli nevhodným dotykem nebo výkonem činnosti mezi modlitebními časy aodstraní se pouhým zvláštním omytím (wudú’) obličeje, očí, nosu, uší, rukou po lokty anohou (obr.6). Pokud je muslim vpoušti anemá kdispozici vodu, provede wudú’ symbolicky jemným pískem.

■Džihád – Slovo džihád je odvozeno od slovesa džáhada, což znamená usilovat. Tento atribut je vsoučasnosti po vzoru středověku vykládán fundamentalisty jako boj se zbraní vruce aje nejvíce manipulován teroristickými organizacemi. Původně byl myšlen jako boj za víru slovem apříkladnými skutky, případně boj obranný.

Korán (súra 2, verš 256): „…nebudiž žádného donucování vnáboženství…“

Obr.6 Rituální omytí muslima před modlitbou (wudú’)

1.6Současnost

Nelze opomíjet, že převážná část konfliktů ateroristických akcí vsoučasné době probíhá vmuslimském světě anebo je způsobena muslimy žijícími vnepůvodních zemích západního světa. To samozřejmě vzbuzuje mezi nemuslimy oprávněné obavy astrach. Teroristickým akcím se vyhnout nelze, ovšem nedůvěře či nepřízni muslimů klékaři či zdravotníkovi praktikujícímu vzemi islámu ano.

Muslimové žijí podle souhrnu právních norem zakotvených vKoránu, vtradici ave výrocích proroka Muhammada. Tento právní systém se nazývá šaríca, je složitý anení zde prostor na jeho rozbor. Ve speciálních kapitolách se mnoha jeho dopadů na diagnostiku aterapii muslimského pacienta však dotkneme. Věda ovíře asouladu víry se správnými právními normami se nazývá fiqh. Ne vždy celý právní systém platí vmnoha zemích islámu zároveň jako státní právní systém.

Poznámka: Vkřesťanských zemích svýjimkou Vatikánu se právo státní (kazuistické) odděluje od práva církevního, kanonického (apodiktického).