Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Marie Ocisková

prof. MUDr. Ján Praško, CSc.

STIGMATIZACE A SEBESTIGMATIZACE

U PSYCHICKÝCH PORUCH

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5956. publikaci

Recenzovali:

MUDr. Erik Herman, Ph.D.

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Jan Dvořák

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 376

Vydání 1., 2015

Vytiskla Tiskárna V Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9906-3 (ePub)

ISBN 978-80-247-9905-6 (pdf)

ISBN 978-80-247-5199-3 (print)

1.Stigmatizace, společnost apsychické poruchy

Stigma obecně znamená znehodnocující přívlastek, který může být příčinou diskriminace svého nositele. Slovo „stigma“ bývá překládáno jako znak nebo stopa, která nese svědectví. Termín pochází zantického Řecka apoukazuje na tělesné znaky, které vypovídají oněčem neobvyklém, nedostatečném nebo zmorálního hlediska špatném. Sémantický původ termínu stigma je odvozen zřeckého slova, které se vztahuje ktetování či lépe vypálenému znamení (Hinterhuber, 2001). Kdysi se tímto slovem označoval cejch vypalovaný otrokům vthesalských dolech antického Řecka (Bártlová, 2006). Toto označení bylo pro ostatní znamením, podle kterého byli jeho nositelé rozpoznáváni avylučováni ze společnosti (Wenigová, 2005). Vdobách raného křesťanství získal tento pojem dvě metaforické konotace:

1.Vdobě raného křesťanství byla známa stigmata Kristova, což byly rány vmístech, kde byly Kristovy údy protknuty hřeby, kterými byl přibit na kříž. Stigmata jsou vtomto pojetí dodnes tělesným svědectvím ospiritualitě svého nositele, jeho svatosti nebo důkazem silné víry. Do této skupiny stigmat patří erupce nebo zranění těla podobné těm, kterými trpěl Kristus (Whitlock, Hynes, 1978). Náboženskou konotaci nesou istigmata přisuzovaná zlu. Vdobě honu na čarodějnice byla „nečistá“ znamení, jako jsou znaménka nebo bradavice, důkazem spolčení sďáblem. Literární dílo dominikánů Sprengera aInstitora dokonce obsahovalo návod, jak akde hledat „stigmata diaboli“. Vprvním případě byla adodnes vněkterých kulturách jsou stigmata znaky mimořádné svatosti, vedruhém případě byla znakem spolku sďáblem (Libiger, 2002).

2.Druhá konotace stigmat poukazuje na tělesné známky, které vypovídají onemoci svého nositele. Stigmatem jsou vtomto pojetí známky svědčící oohrožující nakažlivé nemoci, jako je lepra, nebo viditelné příznaky nevyléčitelných onemocnění, jako je pokročilá jaterní cirhóza. Tato druhá konotace směřuje kizolaci označeného jedince od ostatních.

Vpozdějších časech se pojem stigma dostával do širšího kulturního slovníku ivdalších souvislostech. V19. století popisovala rodící se kriminalistika stigmata zločinců, čímž se rozuměly fyzické odchylky vzhledu svědčící pro zločinecký charakter způsobený degenerací. Cílem bylo identifikovat apřípadně izolovat možné kriminálníky ještě před spácháním trestného činu (Bártlová, 2006). Termín „stigma“ byl také použit pro označení neodstranitelných skvrn na kůži po bodnutí ostrým předmětem, někdy používaným pro označení tuláků, zločinců nebo otroků (Whitlock, Hynes, 1978; Gilman, 1982; Gilman, 1985). Vždy tedy šlo ooznačení někoho, koho je potřeba oddělit od společnosti nebo komu je potřeba se vyhnout. Vmoderní době se význam stigmatu posunul kjakýmkoliv znakům, rysům nebo nemoci, která značkuje jedince jako vněčem nepřijatelně odlišného od „normálních“ osob (Goffman, 1963; Scambler, 1998; Hinshaw, Cicchetti, 2000). Hartl aHartlová (2009) vPsychologickém slovníku definují stigmatizaci jako „společenský předsudek vůči někomu, jemuž jsou pak přisuzovány záporné vlastnosti; předem dané záporné hodnocení, které je okolím přisouzeno jedinci, skupině nebo organizaci“. Jednou znejvíce stigmatizovaných skupin osob jsou lidé spsychickou poruchou. Jedná se onegativní společenský jev sdlouhou tradicí, který úzce souvisí svývojem pojetí duševních nemocí.

1.1Postavení lidí spsychickou poruchou vespolečnosti vprůběhu historie

Postavení duševně nemocného ve společnosti bylo astále je odrazem dané doby, úrovně poznatků avyspělosti kultury. Psychice byla připisována velká důležitost od počátku historie lidstva. Vprehistorii, vdobě, kdy byly přírodovědecké znalosti na velmi nízkém stupni, si lidé patrně vysvětlovali všechny nezvyklé jevy jako působení nadpřirozených sil abytostí. Na duševně nemocné se pohlíželo jako na posedlé zlým duchem, prokleté, eventuálně mohli být viděni jako světci. Podle toho se stávaly ipřístupy vléčbě součástí šamanských nebo náboženských rituálů, které měly osvobodit jedince zposedlosti nebo zakletí. Šamani byli zprostředkovateli mezi světem lidí asvětem duchů, kteří mohli posednout psychiku avést knezvyklému chování narušujícímu život kmene nebo skupiny. Strach zneznámého anevysvětlitelného, který psychické poruchy bezesporu vyvolávaly, vedl lidi ktomu, že je vnímali jako posedlost démony, trest bohů, pokušení či vliv jiné negativní síly. Tak například Ebersův papyrus, nejstarší zachovaný lékařský dokument zroku 1900 př. Kristem, popisuje depresi azaříkávání zlých duchů. Asyřané, Babyloňané adalší staré kultury také přičítaly duševní choroby magickým příčinám – duševní nemoc je trest boží za morální přečiny, hřích, posedlost démony. Proto se pokládala za důležitou léčba modlitbami, zaříkáváním, ale ilidovými prostředky.

Výjimkou zpravidla jsou zmínky oléčebných pokusech vEgyptě zdoby asi 1500let před naším letopočtem, které by se daly vidět jako zárodky dnešní pracovní terapie anedatované staroegyptské poznámky kmedikamentózní léčbě. Ve starověké Indii byl zase používán odvar zRauwolfie serpentiny (reserpinu), který se vrací jako jedno zprvních antipsychotik vmoderní době. Ve starověkém Řecku se duševním poruchám věnuje chrámové lékařství, které je spojeno se jménem Asklepia, okterém se neví, zda byl skutečným člověkem, nebo šlo obájnou bytost. Součástí starořeckých procedur byly aplikace výboje rejnoka elektrického, provádění chrámové režimové léčby smuzikoterapií, sugescí aléčby klidným prostředím.

Pokrok se objevuje v5. století před naším letopočtem zásluhou řeckého lékaře Hippokrata (460–377 př. n. l.), který odmítl představu, že příčinou duševních nemocí jsou nadpřirozené síly. Považoval je za nemoci mozku nebo za následek poruchy poměru základních tělesných tekutin. Rozlišoval mezi čtyřmi tělesnými šťávami: sanquis, chole, melanchole aflegma, apodle převahy těchto tekutin vytvořil první osobnostní typologii: sangvinik, cholerik, melancholik aflegmatik. Duševní choroba podle něj vzniká zdysbalance tělesných šťáv vmozku. Popsal několik psychických poruch, které nazval mania, frenitis, hysteria amelancholia. Poslední znich si vysvětloval humorálně převahou černé žluči.

Přiměřeně ke svému přírodovědeckému pohledu vyvinul Hippokrates iterapeutické strategie, které se lišily od tehdejšího zaříkání akouzel. Kjeho přístupům kléčbě patřilo zaměstnávání aktivitou, rozptylování, dieta, rostlinné odvary, podávání vomitiv nebo venesekce. Později, když se Řím stal dědicem řecké kultury, nadále pokračovalo hledání léčby psychických poruch. Celsus v1. století n. l. léčil duševní poruchy masáží alátkami vyvolávajícími únavu aspánek. Scribonius Largus přikládal rejnoka elektrického na hlavu pacienta. Galén zřímské školy eklektiků předpokládal, že psychóza může vzniknout sekundárně při onemocnění různých orgánů, aodlišoval horečnaté delirium od vlastní psychózy. VHippokratově době, podobně jako vdalších obdobích, si však přírodovědecký pohled neudržel výhradní právo na vysvětlování atradování poznatků zoboru duševního života apokusy oléčbu byly spíše ojedinělé.

Ve středověku nastal úpadek vědeckého myšlení. Vědy se zmocnila církev asnažila se vše vysvětlit na základě věrouky. Vroce 483 vyšel Codex Theosianus, který stál uzrodu stíhání „posedlých“. Duševní poruchy byly vyloučeny zmedicíny astaly se plně předmětem náboženského hodnocení. Šířil se mysticismus, přírodní vědy včetně medicíny upadaly, mnohé poznatky byly zapomenuty. Pohled na duševní nemocné se měnil. Přestali být nemocnými astali se posedlými zlými duchy nebo ďáblem. Psychická porucha byla také považována za trest boží, který následoval za většinou hypotetické hříchy, ať už skryté nebo zjevné, popřípadě iza hříchy předků.

Poněvadž byly příznaky nemoci pokládány za trest boží, zacházelo se sduševně nemocnými krutě. Jednou zforem bylo vymítání ďábla. Duševně nemocní byli mučeni, vězněni, přikováváni řetězy, zaklínáni, biti aněkteří byli upáleni vprocesech sčarodějnicemi, které trvaly až do poloviny 18. století. Neslýchané surové mučení apopravy duševně nemocných byly pravděpodobně podníceny snahou vymýtit jakékoliv formy samostatného, protidogmatického myšlení.

Vroce 1484 vydal papež Inocenc VIII. bulu, jíž začala štvanice, která si vyžádala statisíce až miliony nevinných obětí. Kolem roku 1488 vydali dominikáni Sprenger aKraemer proslulou knihu Malleus maleficarum (česky Kladivo na čarodějnice) obsahující návod na rozpoznávání aničení ďábelské posedlosti. Důsledky byly kruté. Například vknížectví trevírském bylo vprůběhu let 1581–1593 popraveno kolem tisícovky údajně ďáblem posedlých lidí. Některým duševně nemocným se podařilo zachránit svůj život vútulcích nebo klášterech. Vroce 1575dovolil anglický parlamentní zákon pořádat hony na tzv. divoké lidi, což byli duševně nemocní potulující se po horách.

Ovšem ivtéto době se ozývali osvícení, vzdělaní astateční lidé, kteří proti všeobecnému mínění hájili názor, že jde oduševní nemoc nebo vliv drog (hlavně lilkovitých rostlin) aže postižení patří do péče lékařů. Mezi tyto osobnosti patři zejména Paracelsus (1493–1541), Felix Platter (1536–1614), Reginald Scott (1538–1599, roku 1584 vydal knihu proti pálení čarodějnic) aThomas Sydenham (1624–1689). Podstatný pokrok je spojován zejména se jménem Johannese Weyera (1515–1588), profesora Lékařské fakulty vKolíně nad Rýnem, který učil, že duševní choroby mají medicínské příčiny. Někdy se vtéto souvislosti mluví oprvní revoluci vpsychiatrii. Toto učení, podobně jako učení ostatních výše uvedených lékařů, však zapadlo ve všeobecné protireformační atmosféře doby.

Vroce 1621 pak vyšla první psychiatrická kniha, Burtonova Anatomie melancholie. Burton popsal některé typické projevy psychických poruch, nicméně měl daleko kjakékoliv klasifikaci. Dokonce předpokládal určité spojitosti mezi poruchami mysli atělesnými příznaky.

Počátkem novověku se začaly zakládat ústavy pro duševně nemocné. Humánní snahy pomoci trpícím se však zvrhly na prostou izolaci pacientů, aústavy tak měly spíše vězeňský než nemocniční charakter. Nemocní byli zavíráni za mříže, uvázáni na řetězy abyli biti, pokud se nechovali podle požadavků. Trestem za chování proti řádu bylo zavírání vtemných kobkách nebo vystavování nepříjemným zápachům. Jindy jim nebyl dopřán kvalitní spánek abyli během noci stále buzeni, případně byli páleni žhavým železem, centrifugováni nebo ponořováni do studené vody. Ženy byly umísťovány do stejných ubikací jako muži. Až do 18. století byli duševně nemocní veřejně vystavováni pro zábavu publika aještě v19. století bylo možné si za poplatek pacienty prohlížet.

Zaostávání rozvoje psychiatrie bylo mimo uvedené příčiny způsobeno také tím, že duševní život člověka je mnohem složitější anáročnější na zkoumání než jiné projevy lidského organismu. Zatímco mnohdy bylo možné súspěchem pozorovat aléčit mnohé somatické nemoci nebo úrazy, duševní poruchy nebyly tak snadno aobjektivně pozorovatelné, prozkoumatelné atedy léčitelné. Nedostatečný rozvoj psychiatrie byl způsoben také tím, že na zkoumání aléčbě tělesných onemocnění měli zájem samotní pacienti ijejich rodiny, zatímco duševně nemocní ajejich rodiny lékaře zpravidla nevyhledávali. Začlenění psychiatrie mezi lékařské obory přišlo až mnohem později abylo dílem lékařů.

Na počátku 18. století se poprvé objevují psychologické pohledy na neurózy. James Vere (1700–1779) jako první poukázal na to, že „nervozita“ může být chápána jako vnitřní konflikt mezi „nižšími amorálními instinkty“. Za základní principy, které ovládají člověka inižší tvory, považoval „chuť atouhu versus averzi anechuť“. Tím ovíce než století apůl předešel Freuda ajeho teorii libida anevědomí.

Ve Francii byly úzkostné stavy poprvé zmíněny vtextech Boissiera de Sauvages (1752). Psal o„panofobii“, generalizovaném stavu úzkosti, který se projevuje nočními děsy, intenzivním třesem těla, nespavostí apocity hrůzy, které pocházejí z„nadměrné představivosti“. Vprůběhu celého 18. století považovali lékaři za mentální poruchy jen závažné psychotické stavy améně závažné nemoci chápali jako „nervové abnormity“. Převažující porozumění příčinám duševních poruch bylo radikálně biologické. Vycházel zněho iskotský lékař William Cullen (1710–1790), od kterého pochází termín „neuróza“. Tento termín poprvé použil vroce 1769, kdy napsal: „Na tomto místě navrhuji, abychom pod pojmem neurózy chápali všechna nevysvětlitelná ovlivnění smyslů aemocí, která nesouvisí shyperpyrexií jako primární chorobou. Nesouvisí slokálními afekcemi jednotlivých orgánů, ale sobecným ovlivněním nervového systému astěmi faktory, které mají především vliv na smysly aemoce.“ Neuróza byla vté době často dávána do souvislosti snedostatkem morálky abyly jí přisuzovány degenerativní tendence. Tato představa „nemocných nervů“ je vkulturním povědomí dodnes.

Vovzduší Francouzské revoluce snímá vroce 1792 Philippe Pinel (1755–1826) řetězy padesáti duševně nemocným. Tato událost vešla ve známost jako druhá psychiatrická revoluce. Až do Pinelova činu bylo běžné, že duševně nemocní byli drženi ve věznicích spolu se zločinci. Mnozí znich neměli volný pohyb abyli vokovech. Pinel ztéto difúzní skupiny vězňů vyčlenil duševně nemocné aumístil je ve specializovaných institucích – psychiatrických ústavech. Zde se nachází počátek psychiatrického ústavnictví, které bylo zpočátku spíše tzv. azylovou psychiatrií. Pinel se snažil zavést léčbu prací, používal psychodrama avteoretické rovině se snažil oklasifikaci psychických poruch. Jeho příklad byl následován dalšími lékaři. Ukázalo se, že psychicky nemocné je možné léčit nebo jim alespoň neškodit, pokud se pro ně vytvoří příznivé prostředí azachází se snimi lidsky. Jevšak pravda, že vmnohých ústavech přetrvávaly staré způsoby ještě dlouho do 19. století.

Od počátku 19. století jsou už zpravidla odmítány názory, že duševní nemoc je kletbou, posednutím či trestem za hříchy. Vústavech, které začínaly mít charakter nemocnic, byli pacienti pozorováni, vedly se onich záznamy abyla zde snaha najít způsob, jak je léčit. Vléčbě se však objevují metody, které jsou často ještě barbarské nebo nelidské, jako pouštění žilou, přikládání pijavic, ordinování látek vyvolávajících zvracení aprůjmy, hladovek nebo různých koupelí vinspiraci Hippokratovou teorií. Ty například zahrnovaly náhlé ponořování do studené vody až do nebezpečí utopení nebo kombinovaly zchlazování příliš horkých šťáv spředpokládaným účinkem šoku. Užívaly se také padací můstky, údery elektřinou arůzné přístroje na otáčení pacientů až do bezvědomí. Místo řetězů aokovů se zaváděly „humánnější“ omezovací prostředky, jako jsou svěrací kazajky, kurty, zvláštní omezovací židle apostel adalší zařízení na donucení pacientů zaujmout žádoucí polohu anebo kzabránění jejich psychotických projevů. VAnglii to byl lékař John Conolly (1794–1864), který odstranil všechny omezovací prostředky.

Omnožství používaných metod aprostředků svědčí šestisetstránková kniha Schneidera zroku 1824 věnovaná terapii vpsychiatrii. Zajímavý je Neumanův popis ošetřování akutně neklidného pacienta, kdy radil „usadit pacienta do donucovací židle, pustit mu žilou, přiložit deset až dvanáct pijavic na hlavu, pokrýt ho vlhkými ledovými ručníky, polít mu hlavu padesáti vědry studené vody, dát mu jíst vodovou polévku, pít vodu aužít Glauberovou sůl (síran sodný)“.

Dále se objevila snaha ovlivnit psychiku pacientů silnými dojmy. Lékař Johann Christian Reil navrhoval děsivé scény, zvuky, dělostřeleckou palbu, děsivé obrazy, doteky, propadliště nebo magické chrámy, které měly odstranit bludy nebo léčit pomocí šoku. Při zvláštních obřadech se měli pacienti zbavovat svých bludů pomocí realizace jejich bludných přesvědčení. Například pokud měl pacient autoakuzační bludy, byl nejdříve přísně souzen apak byl nad ním vysloven osvobozující rozsudek.

Vedle těchto procedur se používala ipracovní terapie. Při ústavech byly zřizovány dílny arekreační prostory, vnichž duševně nemocní vykonávali drobné manuální práce. Na počátku 19. století se vynořily snahy dělit ústavy na léčebné aopatřovací. Zatímco do této doby vznikaly ústavy jen vadaptovaných budovách (kláštery, zámky), nyní se začaly otevírat některé ústavy přímo za tímto účelem.

Do 19. století nebyla psychiatrie samostatnou vědeckou disciplínou, ale zaobíraly se jí zejména dvě skupiny osob – lékaři, jako internisté aneurologové, afilozofové. Jako první opsychiatrii přednášel Chiarugi, jehož projevy se konaly roku 1805 ve Florencii. Ve Francii se stal prvním klinickým psychiatrem Pinelův žák Esquirol (1772–1840), který je považován za zakladatele moderní psychiatrie. Od psychiatrických počátků poznatky zoblasti duševních poruch neustále narůstaly. Časem proto nezbytně nastalo období, kdy bylo potřebné vnést do nich určitý pořádek, utřídit je asystematizovat. Toto období označujeme vpsychiatrii jako období systematiků.

Na počátku 19. století se uněkterých autorů objevuje izjevný posun ve vnímání duševních poruch – jejich příčiny jsou častěji hledány vpsychických asociálních jevech, nikoliv pouze vtělesných odchylkách. Pohled lékařů, stejně jako převládající ráz nálady veuroamerické společnosti, vté době ovlivnila umělecká tvorba. Ke změně postoje odborné veřejnosti kpovaze příčin psychiatrických poruch značně přispělo romantické Goethovo dílo Utrpení mladého Werthera, poprvé publikováno vroce 1774, které spustilo vlnu sebevražd.

Průkopníkem eklektického pojetí příčin duševních poruch byl Friedrich Eduard Beneke (1798–1854), který například tvrdil, že určité „ideje“ nebo postoje mohou být symbolicky vyjádřeny vpsychosomatických reakcích. Podobně vídeňský baron Ernst von Feuchtersleben (1806–1849) zdůrazňoval roli konfliktu, stejně jako padesát let před ním Vere, jako stěžejní příčiny duševních poruch. Konflikt chápal jako boj mezi iracionálními impulzy asmysluplnými postoji aočekáváními jedince. Úzkost anapětí, které zkonfliktů vznikají, mohou vést kchronickému stavu úzkosti ikorganickým poškozením srdce atrávicího systému. Tím významně předznamenal psychodynamické pojetí, které vzniklo opůl století později.

V19. století se těžiště psychiatrického bádání přesunulo do Německa, kde se odehrál teoretický zápas mezi stoupenci idealismu (tzv. psychikové) amechanického materialismu (somatikové), který skončil vítězstvím somatiků (jako představitele lze zmínit např.Jacobiho aFriedricha). Nejvýznamnější němečtí psychiatři té doby pak byli Wilhelm Griesinger (1817–1868), Theodor Hermann Meynert (1833–1892), Carl Wernicke (1848–1905), Emil Kraepelin (1856–1926), Eugen Bleuler (1857–1939), Oswald Bumke (1877–1950) aDietrich Bonhoeffer (1868–1948).

Klasifikační tendence vrcholila na přelomu 19. a20. století, především vdíle Emila Kreapelina, Eugena Bleulera aSergeje Korsakova. Znašich psychiatrů knim lze přiřadit Karla Kuffnera (1858–1940). Způvodního nediferencovaného celku duševní nemoci byla jako první vyčleněna progresivní paralýza, kterou popsal vroce 1822 Bayle. Vroce 1889 ruský psychiatr Korsakov definoval polyneuritickou psychózu vznikající po dlouhodobém užívání alkoholu, která se projevuje konfabulacemi. Dnes ji známe pod jeho jménem. Vroce 1899 popsal Emil Kraepelin maniodepresivní onemocnění. Vyčlenil také nosologickou jednotku dementia praecox, kterou později, roku 1911, Eugen Bleuler nazval schizofrenií. Kraepelin popsal také paranoiu aparafrenii.

Terapeutické metody tohoto období nebyly příliš rozsáhlé. Byla zavedena hypnotika asedativa (roku 1869chloralhydrát), užívány byly koupele, lůžkový režim azdůrazňována byla ipracovní terapie, vníž však nebyl zaveden žádný speciální systém. Sám Kraepelin se na terapeutické možnosti díval velmi skepticky. Uléčby neuróz se začínala používat psychoanalýza, na počátku 20. století stále ještě vplenkách. Hypnóza byla užívána spíše experimentálně nebo vrámci ukázek pro odbornou veřejnost azábavných představení iluzionistů. Velmi výjimečně byla praktikována jako forma léčby disociativních obrn.

Ve druhé polovině 19. století byly kromě těžkých psychických poruch rozpoznány také úzkostné stavy (zejména jejich intenzivní achronické formy) anašly si své místo vpsychiatrické nosologii. VNěmecku proslul Wilhelm Griesinger (1817–1868) názorem, že psychické asomatické nemoci tvoří kontinuum, apředpokládal neuropatologické příčiny psychických poruch. Byl však také přesvědčen, že pro rozvoj psychické poruchy je důležitá zranitelnost osobnosti, jejíž součástí je nevyrovnaný temperament. Na jedné straně předpokládal, že iúzkostné stavy musí vycházet z„organické“ podstaty, na druhé straně sdílel romantickou představu svých předchůdců, že silné afekty jsou schopny spustit psychickou nemoc. Ta se objeví díky konfliktu, který souvisí spotlačováním sexuálních pudů (Griesinger, 1861).

Podobnou teorii vyslovil ve stejné době Heinrich Wilhelm Neumann (1814–1884). Neumann se díval na psychickou poruchu jako na dynamický proces. Za normálních okolností osobnost dosahuje svého vývoje směrem ke svobodě díky postupnému rozvoji svých schopností. Vpatologii je harmonický rozvoj narušován neklidem pudů, obzvláště sexuálních. Pokud tyto pudy nejsou saturovány, dochází krozvoji úzkosti. Navíc, pokud jsou ohroženy některé životní funkce, instinktivní potřeby se začnou objevovat ve vědomí zamaskované jako nadměrné obavy astarosti nebo zdánlivě bezdůvodné tělesné projevy. Neumannova teorie tak předešla Freudově teorii úzkosti zroku 1923, vníž Freud mluvil o„signální úzkosti“.

Pierre Marie Fénix Janet (1859–1947), který přednášel na Sorbonně, se zabýval sugescí ahypnózou azdůrazňoval procesy probíhající mimo lidské vědomí. Ve své teorii oautomaticky anevědomě působících procesech, které mohou vytvořit samostatné útvary vnevědomí, vypracoval dodnes užívaný koncept disociace typický pro hysterii, kterou se zabýval, ido značné míry pro všechny neurózy. Pro Janeta spočíval hlavní cíl psychoterapie vnavození rovnováhy mezi tím, co si člověk uvědomuje, anevědomou oblastí psychiky. Janet mluvil spíše o„tendencích“ než opudech azabýval se situací „tady ateď“, nikoliv dětstvím avývojem osobnosti. Velmi precizně popsal psychické napětí, pocity amyšlenkové procesy pacienta. Pocity jsou podle něj jen druhotné stavy psychiky, které řídí vyjádření aukončení určitého chování. Jejich účinnost závisí na jejich „energii“ aintegrativní kapacitě jedince. Při nedostatečné energii anízké integrativní kapacitě se objevuje primitivní chování. Úzkost je jednou zmanifestací takového selhání (Janet, 1926).

Koncem 19. apočátkem 20. století vytvořil Sigmund Freud (1856–1939) ucelené učení oneurózách. Freud přinesl nový pohled na teorii psychiky, proto se vtéto souvislosti mluví otřetí psychiatrické revoluci. Zabýval se nevědomými procesy apsychickými obrannými mechanismy, jako jsou vytěsnění, racionalizace nebo popření. Základní motivace člověka podle něj vychází zhlubin nevědomí, kde jsou lokalizovány pud života (eros) apud smrti (thanatos). Zpočátku Freud chápal úzkost jednoduše jako fyziologický následek nevybitého sexuálního napětí, později ji spojoval se separací od matky, nakonec ji pojal jako reakci ega na zvýšené pudové nebo emoční napětí pocházející zvnitřního konfliktu.

Podle Freuda vývoj libida vontogenezi prochází řadou fází (orální, anální, falickou, Oidipovým/Elektřiným komplexem, obdobím latence avposlední fázi normální genitální sexualitou). Člověk se socializuje ve vztahu knejbližším vprvních letech života tím, že se učí zvládat své pudové potřeby. Nevědomé potřeby vedou kvytváření napětí/puzení, které se dostává do konfliktu spožadavky okolí. Primárně máme tendenci vyhledávat příjemné alibé (princip slasti) avyhnout se nepříjemnému, což podléhá kontrole okolí (hrozba trestu za tato přání), proto se postupně učíme dosahovat slasti společensky únosným způsobem. Libido apožadavky vyplývající ze sexuálního pudu se dostávají do konfliktu se společenskými, mravními, estetickými adalšími normami společnosti. Proto je vědomé já musí pomocí cenzury ovládnout avytěsnit zpět do nevědomí. Pro souhrn norem zavedl Freud pojem Superego, pudový základ nazval Id aregulující instanci, komunikující srealitou, Egem. Freud pokládal vnitřní konflikt mezi nevědomými pudovými, zvláště sexuálními tendencemi, ainternalizovanou morálkou, tedy mezi Superegem aId, za zdroj napětí, úzkosti aneuróz vůbec.

Freudův vliv na diagnostiku, klasifikaci aléčbu psychických poruch je rozeznatelný dodnes. Freud také výrazně ovlivnil umění (surrealismus) akulturu (změny vpohledu na sexualitu, nevědomí). Upozornil, že obsahy naší psychiky se týkají také nevědomých procesů, které často řídí naše chování amohou vést ke vzniku příznaků. Vytvořil tzv.strukturální teorii psychiky, kdy pojmenoval různé instance, kterými naše psychika operuje, anazval je, jak jsme již zmínili, Ego, Id aSuperego. Dále zdůraznil význam vývojových období vdětství, kde popsal dětská psychosexuální vývojová stadia – orální, anální, falické, latence agenitální. Jednotlivé psychické problémy podle něj vznikají fixací nebo regresí na některé zpředchozích vývojových stadií. Jako důležitou součást vývoje popsal Oidipův (Elektřin) komplex, který souvisí skastrační úzkostí. Podle Freuda vterapii vzniká přenosová neuróza, kdy pacient projikuje do svého terapeuta důležité osoby (matku, otce) ze svého vývoje. Tím, že terapeut zůstává neutrální, je projekce zesílena. Terapeut pak interpretuje pacientovi, co se ve vztahu děje, atím mu poskytuje hlubší porozumění svým problémům. Vterapii používá terapeut zejména volné asociace, interpretaci přenosového vztahu avýklad snů.

Freud použil termín „úzkostná neuróza“ poprvé vroce 1895. Sám upozornil, že tento termín už dva roky předtím použil Ewald Hecker. Nicméně Freud odlišil úzkostnou neurózu aneurastenii jako dvě odlišné entity, což jeho předchůdce neudělal. Úzkostnou neurózu aneurastenii řadil mezi tzv. aktuální neurózy. Naproti tomu mezi psychoneurózy řadil hysterii, fobickou neurózu aobsedantní neurózu. Předpokládal, že hereditární abiologické faktory utěchto lidí interagují sosobní historií, zejména svývojem vraném dětství. Freud obohatil psychoterapii vmnoha směrech. Pochopil, že psychoterapie probíhá ve vztahu mezi analytikem aanalyzovaným, kde analyzovaný prožívá mnoho ztoho, co pociťoval kdůležitým osobám ve svém životě asvá dětská očekávání apostoje přenáší na analytika. Cílem psychoanalýzy je, aby si pacient uvědomil svoji nevědomou motivaci aintegroval ji do vědomého života. Freud také upozornil na protipřenos, což je vlastně přenos analytika na analyzanta. Protipřenos rovněž musí být terapeutem zvědoměn aodstraněn, jinak analýza nepokračuje nebo může dojít kpoškození pacienta.

Dalším významným terapeutickým přínosem bylo zavedení malarické léčby progresivní paralýzy, které proběhlo roku 1917 rakouským lékařem J. Wagnerem von Jauregg, pozdějším nositelem Nobelovy ceny za medicínu. Do té doby neléčitelná, maligně probíhající nemoc, trvající průměrně dva roky, na léčbu malárií vmnoha případech reagovala ústupem. Pracovní terapie se stala součástí aktivní léčby zásluhou Simona, který zavedl speciální systém zaměstnávání pacientů. Jeho metodiku později doplnil Kurt Schneider.

Neobyčejně plodné období vzavádění aktivních terapeutických metod nastalo krátce před druhou světovou válkou, kdy se začaly používat šokové metody. Vroce 1927 zavedl Manfred Sakel inzulínové šoky, vroce 1935 Ladislas J. von Meduna kardiazolové šoky avroce 1937 Ugo Cerletti aLucio Bini elektrokonvulze. Zvýčtu zavedených terapeutických metod není možné vynechat ani tzv. prefrontální lobotomii, kterou začal realizovat vroce 1936 Antonió Egas Moniz. Všechny tyto metody byly léčebně velmi účinné, nicméně nežádoucí účinky akomplikace inzulínových, kardiazolových šoků aleukotomie byly natolik závažné, že od těchto metod bylo později upuštěno. Jedinou bezpečnou metodou sminimálními nežádoucími účinky ztéto doby zůstala elektrokonvulzivní terapie, která se dosud úspěšně používá při léčbě těžkých depresí, sebevražedných stavů akatatonie, unichž její účinnost žádná jiná léčba nepřekonala. Vléčbě progresivní paralýzy byla kromě malarické léčby adalších forem pyroterapie zavedena daleko úspěšnější léčba penicilinem.

Velkou ranou pro psychiatrii, její pacienty ipsychiatry byla třicátá léta vNěmecku adruhá světová válka. Fašistické Německo již vroce 1933 vydalo zákon oprevenci hereditárních chorob, aikdyž se ohereditě psychických poruch vté době nevědělo téměř nic, pod tlakem ideologie bylo 400 000 osob sterilizováno. Před nacismem zEvropy emigrovaly tisíce psychiatrů, mezi nimi Sigmund Freud. Vroce 1939 byla povolena eutanázie. Vakci T4 bylo na dětských psychiatrických odděleních zavražděno 10 000dětí. Vletech 1939–1945 bylo vNěmecku zabito 180 000 psychiatrických pacientů.

Vývoj po druhé světové válce vedl na počátku padesátých let krozvoji psychoanalýzy apak vreakci na ni ke vzniku humanistické abehaviorální terapie. Význačný skok ve vývoji psychiatrie představoval objev psychofarmak. Vpadesátých letech byly do psychiatrické praxe zavedeny neuroleptika, kterým dnes říkáme antipsychotika. Jedná se oléky santipsychotickým účinkem zmírňujícím či odstraňujícím bludy ahalucinace atlumícím neklid. Vtéto souvislosti mluvíme očtvrté revoluci vpsychiatrii, přičemž pro některé biologicky založené psychiatry odmítající Freuda se jedná otřetí. Poprvé vhistorii se objevily léky, které byly schopny léčit jednu znejzávažnějších psychických poruch – schizofrenii. Chlorpromazin byl poprvé syntetizován již vroce 1952 J. Delayem aP. Denikerem apo dalších čtyřech letech došlo kpočátku jeho používání vpsychiatrii. Od té doby mluvíme otzv. éře psychofarmakoterapie vpsychiatrické léčbě.

Duševní stav některých pacientů, do té doby odkázaných na pobyt vústavu aléčených riskantními metodami se sporným terapeutickým efektem, jako byla pyretoterapie (léčba horečkou), inzulínové „šoky“(navození kómatu aplikací inzulínu) nebo léčba tlumícími prostředky scílem pacienta na delší dobu uspat, se po podání neuroleptik natolik zlepšil, že tito pacienti mohli ústavy opustit. Oněco později začali psychiatři používat antidepresiva. Vroce 1958 při hledání dalších antipsychotik R. Kühn syntetizoval imipramin, což je první tricyklické antidepresivum, které umožnilo léčbu depresí apozději ipanické poruchy. Vroce 1960 byl pak objeven první benzodiazepin chlordiazepoxid, který zahájil éru moderních anxiolytik. Všedesátých letech pak následoval rozkvět ve vývoji nových léků, jako jsou antipsychotika první generace, tricyklická antidepresiva aanxiolytika.

Zároveň se rozvíjely nové psychoterapeutické postupy, jako jsou kognitivní terapie, interpersonální psychoterapie, skupinová psychoterapie akrátká dynamická psychoterapie. Vsedmdesátých letech byl poprvé vysloven názor, že je důležité, aby nové terapeutické metody byly ověřeny kontrolovanými studiemi. Osmdesátá léta znamenala rozvoj biologické psychiatrie. Nastal rozvoj neurověd, do výzkumu vstoupily zobrazovací metody, které umožnily „nahlédnout“ do mozku. Také se objevily nové klasifikační systémy, které byly důsledně deskriptivní anevázané na žádnou teorii duševních poruch, aproto přijatelné pro všechny. Prvním takovým systémem byl americký DSM-III, později vznikla mezinárodní MKN-10. Jejich význam spočívá ve snadnější domluvě mezi psychiatry vtom, okterou klinickou jednotku při léčbě jde. Do centra pozornosti se kromě efektivity léčby dostala kvalita života pacientů asamotné odborné péče. Vcelém světě došlo krozvoji komunitní psychiatrie. Vznikly chráněné dílny, domy na půl cesty, zformoval se case management.

Ve 20. století došlo kmedicinizaci psychiatrie, která přetrvává dosud. Rozvoj genetiky, neuroanatomie, zobrazovacích metod aneurochemie přinesl řadu objevů. Jedním znejvýznamnějších bylo objevení psychofarmak, která vedla kdalší revoluci vpsychiatrii. Bylo možné rozpouštět velké psychiatrické ústavy avytvořit arozvinout péči vkomunitě. Prvotní nadšení zúčinnosti farmakoterapie vedlo mnohdy krušení psychiatrických léčeben ahromadnému propouštění pacientů (např. vItálii, USA aVelké Británii). Záhy se však ukázalo, že léky nejsou všemocné. Mnozí pacienti se nedokázali na život „venku“ adaptovat, ato ani tehdy, když měli dobré rodinné zázemí. Kusnadnění adaptace propuštěných pacientů začala fungovat komunitní péče. Vznikala nejen jako záchranná apodpůrná síť, ale umožnila pacientům pracovní isociální rehabilitaci. Touto cestou však vznikly nečekané požadavky na péči olidi vpřirozeném prostředí, které zahrnovaly požadavky na rehabilitaci azároveň nový požadavek, aby se psychoterapie věnovala také obtížněji léčitelným pacientům. Psychoterapeutické postupy se postupně stávaly cílenějšími, strukturovanějšími avkontrolovaných studiích prokázaly svou účinnost (Raboch, 2012).

Přes velký vývoj psychiatrie jako oboru afakt, že uvětšiny pacientů lze obraz iprůběh jejich psychické poruchy zmírnit nebo dostat úplně pod kontrolu, se pohled společnosti na lidi spsychickou poruchou mění pouze pomalu.

1.2Postoje společnosti astigmatizace osob spsychickou poruchou

Historie je plná příkladů stigmatizace založené na rasových předsudcích, etnicitě, pohlaví, sociálním statutu, národnosti či sexuální orientaci. Sociolog Erving Goffman ve své klasické knize věnované analýze stigmatu poukázal na to, že stigmatizovaný jedinec je často považován za někoho, kdo je méně než člověk. Goffman (1963) je vtomto směru poměrně kritický, když tvrdí, že lidé, aby si vysvětlili aospravedlnili stigmatizaci druhých, konstruovali různé teorie aideologie, atím si vpodstatě vytvořili alibi (vzpomeňme např. žluté Davidovy hvězdy). Stigma chápe jako označení pro situaci, kdy je člověk vyloučen zplného přijetí společností, tzv. normální většinou. Vdůsledku toho dochází kurčité formě diskriminace ze strany společnosti. Stigmatizovaní mohou být například trestáni, mohou jim být omezována nebo odnímána práva, mohou být vystaveni posměchu anebo odmítavým reakcím. Stigmatizace osob spsychickou poruchou vsobě nese předpoklad ojejich morální slabosti, nebezpečnosti, kontaminaci avině. Tyto postoje se opakují ve stereotypech, kterými jsou lidé spsychickou poruchou hodnoceni ve společnosti, vmédiích akteré odrážejí postoje knim.

Stereotypy jsou vpojetí sociální psychologie rigidní pasivně přijímané způsoby posuzování určitých skupin lidí na základě tradic apředsudků (Hyhlík aNakonečný, 1977). Stereotyp umožňuje rychlou kategorizaci aovlivňuje očekávání ichování lidí, ato ivsituacích, kdy vlastní zkušenosti jsou malé nebo vůbec žádné. Stereotypy vposuzování se týkají skupin lidí, tříd nebo určitých představitelů obyvatel (sedlák, intelektuál, „kavárenský povaleč“, tělesně handicapovaný, duševně nemocný), popřípadě icelých národů aras (Žid, černoch nebo třeba Rom). Sociální psychologové rozlišují mezi tzv.autostereotypy, tj. představami amíněním, které mají příslušníci určité skupiny osobě samých (např. psychicky nemocní opsychicky nemocných), aheterostereotypy, které mají očlenech skupin jiných (tzv. zdraví lidé opsychicky nemocných). Pomocí stereotypů bývají určité skupiny posuzovány zjednodušeně airacionálně. Dochází kzastírání ivýrazných individuálních vlastností aodlišností ujednotlivých členů určité skupiny. Jádrem stereotypu jsou historicky vleklé předsudky atradiční lidové interpretace. Stereotypy bývají včase relativně stabilní, mohou se však pozvolna měnit vlivem rozmanitých příčin. Výrazným faktorem změny nebo vytváření autostereotypů iheterostereotypů je propaganda (typickým příkladem je vytváření negativního stereotypu Němců oŽidech vobdobí nacismu).

Jedním ztypických stereotypů kolujících ve společnosti je stereotyp duševně nemocného. Promítá se do vtipů obláznech, hovorových obratů, zpráv vmasmédiích iuměleckých děl. Je také posilován sdělovacími prostředky. Tento stereotyp může mít pro jedince pozitivní inegativní důsledky. Mezi pozitivní může patřit ochrana jedince, soucit sním nebo kladení menších nároků na výkon arole vživotě. Pozitivní důsledky však zjevně nepřevažují.

Sociolog Erving Goffman (1963) analyzuje stigma aukazuje, že osoba se stigmatem je nejčastěji definována jako „horší než člověk“. Stigmatizace byla proto často zneužívána kideologickým účelům. Může se manifestovat znehodnocujícím přístupem ze strany okolí ina to nasedajícím pocitem méněcennosti nositele nálepky. Na rozdíl od stigmat rasových patří duševní porucha mezi stigmata působící hlavně vsituacích úzkého interpersonálního kontaktu, jako jsou rodina apracoviště. Běžně je nemoc deviace, za kterou není nositel činěn odpovědným anení sankciován. Výjimkou jsou historicky stigmatizované nemoci (lepra, tuberkulóza, pohlavní choroby apsychické poruchy). Uduševních poruch je odmítání jedinců jimi trpících teoreticky vázáno na pokračující odchylné chování, které pro okolí vyjadřuje určitý stupeň ohrožení. Je dosud nezodpovězenou otázkou, proč stigmatizace atím iodmítání fungují iuporuch, kde takovéto odchylné chování není vyjádřeno (úzkostné poruchy, somatoformní poruchy). Pravděpodobně zde funguje samotná nálepka – její účinnost může být větší než další informace ojedinci (Hatzenbuehler et al., 2013). Navíc nálepka „duševní porucha“ nebo „duševní nemoc“ odhlíží od jejich různých typů. Funkci nálepky bohužel plní iinformace okontaktu spsychiatrickými institucemi, zejména informace ohospitalizaci, oníž se okolí může dozvědět například prostřednictvím potvrzení opracovní neschopnosti pro zaměstnavatele. Jedinec, který nálepku získal, je vystaven zvýšené společenské kontrole stendencí vykládat každé (idomnělé) vybočení znormy ve smyslu nálepky (Chromý, 1990; Hatzenbuehler et al., 2013).

1.2.1Značkovací reakce

Odezvě sociálního prostředí, která vyústí do závěru „duševní porucha“, se říká značkovací nebo nálepkovací reakce. Na laické úrovni se používají tradiční nálepky (charakter, zhroucení, zbláznění), na odborné úrovni diagnostické nálepky. Nálepka může mít nápravný istabilizující vliv na deviantní chování. Nápravný vliv funguje skrze identifikování poruchy ajejí léčbu. Mechanismy stabilizujícího vlivu mohou být různé:

•Pacient mění obraz osobě samém asvé chování pod vlivem nálepky, nebo proto, aby se stigmatu zbavil.

•Pacient retrospektivně interpretuje své chování ve smyslu deviace („Vždy jsem byl úzkostný.“).

•Pro okolí může sloužit jako status – neponechává místo pro jiné vlastnosti, než obsahuje stereotyp (jedinec je například redukován na „hypochondra“).

Vágnerová (2009) uvádí, že existují tři hlavní teorie rozvoje stigmatu vůči určité menšině. Ty lze aplikovat ina duševně nemocné osoby:

1.Existence stigmatu omlouvá současnou sociální nespravedlnost. Lidé tedy například mohou být přesvědčeni, že pacienti vstupující do kontaktu spsychiatrií jsou méněcenní, aproto je jejich izolace oprávněná.

2.Stigma slouží kpodpoře základních psychických potřeb člověka kvůli možnosti porovnat svůj život se životem duševně nemocného člověka, adíky tomu se cítit lépe.

3.Slouží také ktvorbě mentálních zkratek, které dovolí vytvořit si rychle názor na lidi spsychickou nemocí azařadit je do potřebné kategorie usnadňující vnější orientaci.

Většina znás se učí očekávání astereotypy olidech spsychickou poruchou už od časného dětství. Úsloví jako „Neblázni!“, „Já se ztoho pominu!“ anebo „Nejsi na hlavu?“ slýchávají děti vrodině ivdětských kolektivech koznačení někoho, kdo je méně hodnotný azaslouží odsouzení. Toto přesvědčení je posilováno běžnými historkami mezi lidmi, mediálními zprávami, vtipy obláznech aněkdy vlastními zkušenostmi sextrémním chováním někoho, kdo byl označen jako „blázen“. Většina výrazů, které označují psychické problémy, je vběžném jazyce hanlivých nebo odsuzujících, oslangových výrazech ani nemluvě. Člověk může být označen různými hanlivými nálepkami, jako jsou „magor“, „psychouš“, „maniak“, „schizouš“, „hysterka“ nebo „násoska“, „smažka“ nebo „feťák“. Odsuzujícími adjektivy jsou přívlastky typu „vygumovaný“, „sjetý“, „zmagořený“ nebo „vylízaný“. Tyto výrazy zdůrazňují podřadnost, despekt apohrdání vpohledu na takového člověka (Philo et al., 1994). Stigmatizující koncepce laické populace opsychicky nemocných jsou různé aněkdy si mohou iprotiřečit.

Tab.1.1 Stigmatizující koncepce opsychicky nemocných

Přesvědčení

Požadovaná akce

Psychické poruchy nejsou pravé nemoci:

•Předstírají nemoc.

•Vymýšlí si.

•(Zbytečně) Příliš naříkají.

•Vyhýbají se odpovědnosti.

•Postižení by měli být odpovědní za své chování aodmítnout roli nemocných.

•Je potřeba být knim tvrdý, dát jim do těla, abynenaříkali.

Psychicky nemocní:

•Jsou nebezpeční.

•Jsou nakažliví.

•Jsou slabí.

•Jsou vinní.

•Je potřeba je kontrolovat, umravnit.

•Je potřeba je izolovat.

•Je potřeba je odmítnout, požadovat odnich, aťse snaží, dají dohromady.

•Je potřeba je potrestat avyžadovat odnichodpovědnost.

Podle Linka et al. (2001) lze ustigmatu rozlišit čtyři vzájemně se ovlivňující faktory:

1.Aktuální (dobové) vnímání rozdílů mezi lidmi.

2.Negativní vlastnosti, okterých se předpokládá, že jsou spojeny srozdílnými skupinami. Například upsychických poruch může jít opředpoklad, že jde onebezpečné anesamostatné jedince, zčehož plyne sociální odstup od nich.

3.Rozdělení na dvě odlišné skupiny „oni amy“, kde oni jsou ti, kteří se od nás odlišují.

4.Diskriminace vedoucí kodmítnutí vrůzných sférách života stigmatizovaného jedince: odmítání poskytnout zaměstnání, horší zacházení vsociálních nebo zdravotních službách. Stigma má vliv na diskriminaci vsociálních vazbách, bydlení, finančním zabezpečení ipéči ozdraví.

Vposlední době se objevila řada čistě teoretických ivýzkumných monografií ačlánků ostigmatu ajeho významu (Link et al., 1989; Hayward, Bright, 1997; Link et al., 1997; Link et al., 1999; Wahl, 1999; Mason, 2001; Falk, 2001; Pickenhagen, Sartorius, 2002; Smith, 2002; Heatherton et al., 2003; Corrigan, 2005). Nejkomplexnější model jednotlivých složek stigmatizace má čtyři základní komponenty (Thornicroft et al., 2009):

1.Značkování (labelling) – na počátku procesu stigmatizace stojí zaznamenání osobních charakteristik, které jsou pokládány za důležitou odlišnost oproti subjektivní nebo společenské normě.

2.Stereotypie (stereotyping) – tato odlišnost je spojena snepřijatelnými osobnostními znaky, vlastnostmi nebo projevy chování.

3.Separace (separating) – dochází krozlišení na „my“ a„oni“.

4.Ztráta pozice adiskriminace – stigmatizovaní jedinci jsou zneváženi, odmítnuti avyloučeni.

Všechna stadia mohou být doprovázena výraznými emočními reakcemi stigmatizujícího, jako jsou pohrdání, hněv, nenávist nebo strach.

Stigmatizace může mít devastující vliv na vztahy avést kdiskriminaci stigmatizovaných lidí vzaměstnání, rodině (nezřídka dochází ikdiskriminaci celé rodiny), vmožnostech bydlení, vzdělávání, poskytování zdravotní péče. Diskriminován může být iobor, který se stigmatizovanými jedinci zabývá (Sayce, 2003; Estroff et al., 2004; Angermeyer, Matschinger, 2005; Corrigan et al., 2006; Thornicroft, 2006). Takové nerovné zacházení může mít neblahé následky, které jsou pro jedince daleko závažnější než nepříjemné příznaky samotné stigmatizované charakteristiky, vtomto případě duševní poruchy (Thornicroft et al., 2009). Stigma může být také viděno jako nadřazený termín, který obsahuje tři důležité složky:

•Problémy znalostí, které souvisí signorací (neznalostí).

•Problémy postojů související spředsudky.

•Problémy chování projevující se vdiskriminaci.

Ignorace – problém znalostí

Vsoučasnosti, kdy existuje nebývalé množství dostupných informací, je úroveň přiměřených vědomostí laické veřejnosti opsychických poruchách jen skromná (Crips et al., 2005). Vpopulačním průzkumu vAnglii například nadpoloviční většina lidí (55%) sdělila, že věří, že „jedinec, který nemůže být odpovědný za své jednání“ je typickým popisem člověka spsychickou chorobou (Department of Health, 2003). Oněco více osob (63%) pak bylo přesvědčeno, že vpopulaci trpí psychickou poruchou méně než 10% osob, což se velmi liší od skutečnosti.

Zdá se, že intervence zaměřené na zvýšení povědomí oduševních poruchách mohou snížit efekt stigmatizace. Společenské kampaně na národní úrovni mohou mít pozitivní účinek na změny postojů klidem trpícím psychickou poruchou, jak se například nedávno projevilo na Novém Zélandu ave Skotsku (Vaughn, 2004; Dunion, Gordon, 2005). PodobněvAustrálii, kde vněkterých oblastech prováděli koordinovanou intenzivní informační kampaň, zatímco vjiných nikoliv, se ukázalo, že lidé vinformovaných oblastech byli častěji schopni depresi rozpoznat ačastěji také pomáhali postiženému vyhledat pomoc nebo přijmout léčbu (Jorm et al., 2005).

Předsudky – problém negativních postojů

Ikdyž se termín předsudek týká ohodnocení pohledu na různé sociální skupiny, které zažívají znevýhodnění (např. etnické menšiny), je jen zřídka používán ve spojení spsychickými poruchami. Předsudek většiny vůči odlišné menšině se projevuje negativními odsudky idoprovodnými emocemi, jako jsou strach, hněv, nelibost, odpor, nepřátelství, nechuť nebo zhnusení. Přítomnost předsudků predikuje diskriminující chování výrazněji než výše uvedené stereotypy. Co se týče předsudků vůči lidem spsychickou poruchou, týkají se zejména očekávání nebezpečného chování, které ve stigmatizujících vyvolává obavy anásledné distancující chování (Graves et al., 2005).

Pan Vláďa trpěl obsedantně kompulzivní poruchou, kvůli níž pobíral invalidní důchod. Když vzpomíná na počátky poruchy, sděluje, že vše začalo na vojně, kde začal mít strach, že ho někdo zabije. Po absolvování povinné vojenské služby vykonával různá povolání, strach mu však zůstal. Domníval se, že může být zavražděn, asnažil se snižovat toto riziko pomocí stále složitějších rituálů. Po několika letech už pro něj nebylo možné chodit do práce amít spokojený partnerský vztah. Tehdy navštívil psychiatra. Sděluje také, že jeho potíže se skokově zhoršily poté, co začal dělat bezpečnostního pracovníka aobčas pracoval spsychiatrickými pacienty. Hodně se bál, že ho zabijí. Každý přece ví, jak jsou násilní.

Diskriminace – problém odmítání avyhýbavého chování

Průzkum postojů asociální distance (nechuti vstoupit do sociálního kontaktu) se obvykle zjišťuje ustudentů jako snadno dostupné výzkumné populaci nebo příslušníků široké veřejnosti. Dotazovaní odpovídají, co by udělali při představě situace, nebo co si myslí, že by udělala „většina lidí“, kdyby museli mít za souseda člověka trpícího duševní nemocí nebo kdyby měli takového spolupracovníka.

Tento typ studie zdůrazňuje, co si „normální lidé“ říkají, anezkoumá to, co lidé sduševní poruchou reálně zažívají vchování osob bez diagnostikované psychické poruchy. Velmi často se předpokládá, že taková tvrzení (obvykle na úrovni postojů nebo předpokladů ochování) jsou vsouladu se skutečným chováním. Chybí však důkazy otom, že je tomu opravdu tak, protože soulad mezi postoji achováním zkoumán nebyl. Takové výzkumy proto zkoumají spíše hypotetické než reálné situace, zanedbávají emoce, sociální kontext ave výsledku mohou poskytnout pouze minimální informace pro tvorbu nosných intervencí, které by sociální odmítání mohly snížit.

1.2.2Postoje společnosti krůzným psychickým poruchám

Nejvíce jsou stigmatizací zasaženi pacienti se schizofrenií abipolární afektivní poruchou. Ušetřeni nejsou ani lidé sporuchami osobnosti, poruchami přijmu potravy, úzkostí aobsedantně kompulzivní poruchou (Jelenová et al., 2012). Snad nejvíce stigmatizovanou duševní poruchou je schizofrenie. Většina lidí tento pojem zná, ne vždy však vědí, co si pod ním mají představit (Heretik, 2007). VČeské republice proběhl vroce 2004 výzkum DEMA, který se zaměřil na zjišťování veřejných názorů na tuto poruchu. Bylo osloveno celkem 667lidí. Největší skupina dotázaných odpověděla, že schizofrenie je projevem rozpolcené osobnosti (19%), pacienti se schizofrenií jsou těkaví (17%), divní (11%), neumějí naslouchat (9%), trpí bludy ahalucinacemi (7%), jsou nebezpeční (7%), chovají se jako blázni (7%) nebo naopak vypadají docela normálně (4%). Čtvrtina respondentů vtéto studii navrhla umístění těchto pacientů vpsychiatrických léčebnách, 46% respondentů doporučilo omezit jejich chování. 44% procent respondentů považovalo pacienty se schizofrenií za nevyzpytatelné, 26% uvedlo, že vnich vzbuzují úzkost anejistotu, adalších 13% uvedlo, že je považuje za vážně nebezpečné (DEMA, 2004).

Podobný výzkum na Slovensku, který byl zaměřen na vnímání postojů veřejnosti kpsychicky nemocným se schizofrenií arealizován na vzorku 60 osob, dospěl kobdobným zjištěním. Většina respondentů tohoto výzkumu vnímala nemocné se schizofrenií jako neovladatelné anebezpečné, schopné násilí (Heretik, Poluchová, 2009). Svýsledky těchto studií, které byly provedeny vČeské republice ana Slovensku, korelují výsledky výzkumu provedeného ve Velké Británii, kterého se zúčastnilo 163 britských občanů. Na otázku, co slovo schizofrenie znamená, uvedlo 28% respondentů pojem rozštěpená osobnost. Zhruba 17% účastníků uvedlo jako příznaky tohoto onemocnění halucinace aklam. 7% účastníků výzkumu uvedlo, že ztěchto lidí mají strach (Furnham, Chan, 2004).

Ve výzkumu provedeném na Slovensku Magurovou aSabolčákovou (2011) třetina dotazovaných souhlasila adalších 8% respondentů silně souhlasilo stím, že by psychicky nemocní lidé měli být izolováni. Snázorem, že psychicky nemocní jsou agresivní anebezpeční, souhlasilo až 42% respondentů a8% znich silně souhlasilo. Sizolací psychicky nemocných lidí by souhlasilo 43% účastníků výzkumu. Až 50% lidí se také domnívalo, že psychické poruchy zbavují lidi moudrosti ainteligence. Při zjišťování postojů respondentů kproblematice duševních nemocí až 53% respondentů označilo odpověď, že je jim jich líto. 13% dotazovaných se oproblematiku psychických onemocnění nezajímá a7% respondentů je toto téma lhostejné (Magurová, Sabolčáková, 2011). Ve švédské studii, která byla provedena na vzorku 295 respondentů, autoři zjistili, že 52% respondentů by psychicky nemocného člověka nechtělo mít za souseda a62% dotázaných považuje psychicky nemocné za nedůvěryhodné (Björkman, Angelman, 2008).

Stigmatizace je založena na očekávání odlišnosti populace psychiatrických pacientů od běžné populace. Při stigmatizaci pacientů spsychickou poruchou, kdy často nedochází krozlišení kategorie poruchy alidé si pouze uvědomují, že pacient je léčen na psychiatrii, dochází ke stereotypnímu očekávání nevypočitatelnosti anebezpečí, nezodpovědnosti anekontrolovatelnosti. Stereotyp obrazu oduševně nemocném mu přiděluje roli blázna. Očekává se nezvyklé chování, nebezpečnost, nekontrolovatelnost, nezodpovědnost amožná agrese. Při těchto negativních očekáváních se automaticky mění chování okolí kpacientovi ahrozí vyčleňovací reakce. Proto veřejnost jako celek vůči jedincům sduševními poruchami zachovává výrazný odstup. Pacient se stává izolovaným ise svými problémy. Laikem jednou osvojený obraz je odolný vůči modifikujícím vlivům, přestože má často fiktivní charakter. Tato stálost fiktivního obrazu včase se označuje také jako stereotyp obrazu oduševně nemocném, ukterého je předpokládaná kariéra duševně nemocného (Janík, 1987). Často vůbec nezáleží na tom, zda jde opsychózu nebo neurotické projevy. To, že se postižený léčí na psychiatrii, pro něj může znamenat, že je automaticky zařazen mezi „duševně choré“, což je označení, které laická veřejnost přiděluje závažným aextrémním psychickým poruchám. Proto se lidé trpící duševními poruchami tak silně obávají psychiatrické diagnózy.

Základním chováním koznačenému duševně nemocnému je odstup asnaha postiženého jedince pozorovat. Laici si všímají především vnějších projevů postiženého, výrazu, pohybů, fyziognomie, postojů, řeči aregistrují neobvyklé projevy. Pokud zjistí, že označený se „divně chová“ nebo „blázní“, začne značkovací proces, který může vést až ktrvalé stigmatizaci. Pokud shledá chování označeného nápadným, ale vrámci tolerance, obvykle ho označí jako „nerváka“ apředpokládá, že jde oosobnostní příčinu nebo situační „zhroucení se“.

Osobnostní příčiny bývají také negativně značkovány, „zhroucení“ jen zřídka. Laická populace má svéráznou tradiční taxonomii duševních poruch. Typická je dichotomická taxonomie – na jedné straně „šílenství“ vpravém slova smyslu, na druhé straně „nervové zhroucení“ (Chromý, 1990). Dále pak může být obraz modifikován představou opříčině poruchy. Pro intenzitu odmítání značkovaných jedinců je rozhodující způsob laické interpretace původu poruchy. Postoje laiků kpříčinám psychických poruch by se daly zjednodušeně rozdělit do několika kategorií, ato na příčiny:

•charakterové (duševní méněcennost, slabost, zvrhlost, nemorálnost);

•organické (dědičné zatížení, nemoc mozku);

•situační (zhroucení po traumatu, leknutí, životní rány, zhoršení materiální situace, „ze žalu“, „ztrápení“).

Podle předpokládané příčiny se může měnit postoj kpostiženému. Příznivější je tzv. peristatický výklad vidící příčinu vudálostech, které se jedinci přihodily. Na druhé straně je organická interpretace, která vidí příčinu v„chorém mozku“. Při „osobnostní“ etiologii by se postižený „měl snažit azměnit“, eventuálně by „měl být převychován“, při „organické“ by ho lékaři měli léčit (pokud je to vůbec možné) nebo izolovat, apři „situační“ by ho měli všichni chápat apomáhat mu, eventuálně „už by bylo na čase se vzchopit“. Ve všech případech je tedy postoj odlišný. Následné chování se však při všech předpokládaných etiologiích výrazně liší od toho, co by pacientovi doopravdy pomohlo, což je vstřícné nevyčleňující chování.

Pan Miroslav se trápí. „Zalhal jsem…“ špitne smutně, zatímco hledí na modré lino vordinaci psycholožky. Jako naprostá většina lidí, ipan Miroslav vživotě tu atam zalhal. Bývaly to „bílé lži“, kdy například pochválil koupi něčeho, co by si sám nepořídil anelíbí se mu to. Dvakrát však zalhal vdůležité věci. Poprvé, když manželce zatajil pravou míru dluhů, které měl. Protože mu lež prošla, zalhal po několika letech podruhé, když se jej žena ptala, kdy nastupuje do nové práce. Vymyslel si, že za dva týdny, ikdyž to mělo být až za měsíc. Nechtěl, aby se na něj zlobila amyslela si, že se poflakuje, jak mu často naznačovala. Jeho lež však vyšla najevo amanželka sním přestala mluvit. Po několika dnech mu pouze řekla, že se dočetla včasopise, že to, co udělal, je známka notorického lhářství. Je to nemoc, on je nemocný aměl by se jít léčit, jinak je sjejich manželstvím konec. Je to stejné, jako by byl alkoholik. Jako notorický lhář bude lhát stále abez pomoci se neobejde, neovládne se. Atak se pan Miroslav ocitl ise svým pocitem ovlastní hluboké narušenosti upsychologa.

Větší stigma je připojeno kpojmu duševní nemoc než kpojmu psychická porucha (Pattyn et al., 2013). Duševní nemoc je pojem, který si laická veřejnost spojuje sintenzivnější avážnější léčbou než ta, kterou vnímají za pojmem psychická porucha (Kukulu, 2007).

Zatímco slovo „blázen“ zná laická veřejnost již dávno, nemá adekvátní pojem pro označení neurotického onemocnění (Janík, 1987). Pojem „nervozita“ vystihuje spíše iritabilitu uúzkostných poruch nebo poruch osobnosti, než že by se vztahoval ke skupině nemocných. Řada poruch však není hodnocená jako duševního rázu. Zejména uneurotických aúzkostných poruch, kde jsou průvodní somatické nebo vegetativní projevy jako palpitace, závratě, parestézie nebo dušnost, je předpokládána jasně somatická příčina. Předpokládaná somatická příčina pak umožňuje vyhnout se nálepkování duševní nemocí ajeho důsledkům.

Na problém stigmatizace psychiatrických pacientů poukazovala antipsychiatrie. Její představitelé měli za to, že na psychopatologii se podílí hlavně stigmatizace. Byť tento pohled poněkud přehlížel další proměnné vmultifaktoriální podmíněnosti většiny psychických poruch, něco na něm přece jen je. Stereotyp „psychiatrického pacienta“ je pro jedince natolik ohrožující, že raději odbornou pomoc nevyhledá nebo dává přednost somatickým odborníkům. Proto se část lidí shlubokou depresí dostává kpsychiatrovi pozdě aněkteří pacienti spsychózou až vsituaci, kdy je jejich chování nápadné apro okolí ohrožující. Také pouze 25% zosob trpících sociální fobií akolem 40% trpících depresí nebo panickou poruchou se nakonec dostane kodborníkovi. Upanické poruchy, somatoformních poruch, chronického únavového syndromu či generalizované úzkostné poruchy se pacient často brání přijmout nálepku psychiatrického pacienta natolik, že potlačuje nebo vytěsňuje zvědomí emoční změny aupíná se ksomatickým příznakům (Shape, Wessley, 2000).

1.2.3Stigmatizace psychiatrie

Stigma je spojeno se samotným oborem psychiatrie. Tato stigmatizace má historické kořeny, které vznikly na základě předsudků, že psychiatrie není lékařským oborem vpravém slova smyslu akléčbě se využívají šarlatánské léčebné metody (Kusá, Onderka, 2006). Stigmatizována je zejména psychofarmakoterapie nebo elektrokonvulzivní terapie. Navíc vminulosti byla psychiatrie vněkterých systémech zneužívána (nacismus, komunismus) avkaždé společnosti kromě funkce léčebné má také funkci kontrolní (detence deviantních jedinců), (Praško et al., 2012).

Za terapeutickou metodu, která vněkterých společnostech není stigmatizována (např.vNěmecku), bývá považována psychoterapie (Libiger, 2001). Pojem psychiatrie je často spojován se slovem blázinec (Heretik, Poluchová, 2009). Stigmatizace oboru apsychiatrických zařízení může hrát významnou roli ivmezilidských konfliktech.

Paní Naděžda se rozváděla. Po 22letech manželství se smanželem odcizili aona se zamilovala do jiného muže. Ten její city opětoval, aona proto požádala orozvod. Manžel to nesl těžce, vnímal její nevěru jako vrcholnou křivdu azačal se jí mstít. Přicházel srůznými finančními triky, činil její pobyt ve společné domácnosti co nejvíce nepříjemným apomlouval ji udětí, které ji začaly nesnášet. Manžel se nikdy netajil cílem svého chování – chtěl ji dostat na psychiatrii, udělat zní „blázna“ atím završit svou pomstu.

1.2.4Stigmatizace zdravotníkem

Postoj lékařů ajiných zdravotníků kduševním poruchám je výrazně poplatný názorům své sociální skupiny amedicínské výchově. Oproti normalizační reakci laiků mají odborníci větší pohotovost knálepkovací reakci. Je to vysvětlováno vštěpovanou zásadou, že přehlédnutí nemoci je mimořádně vážná chyba, zatímco její mylné diagnostikování je závada menší (Chromý, 1990). Může tedy být něco na laickém tvrzení, že „psychiatr vidí blázny všude“.

Postoje odborníků jsou do značné míry utvářeny vzděláním na vysoké škole, kde se vyučuje hlavně tzv. velká psychiatrie, aprvními zkušenostmi vpraxi, kdy většinou pracují na příjmových odděleních asetkávají se hlavně spsychotickými pacienty. Zpravidla dobře diagnostikují aléčí těžké psychotické poruchy, příliš však nerozumí neurotickým poruchám aradikálně pohrdají poruchami osobnosti. Můžeme se unich setkat spřeceňováním závažnosti poruchy uméně srozumitelné symptomatologie (obsedantně kompulzivní porucha) ise zlehčováním závažnosti duševní poruchy (agorafobie, panická porucha, specifické fobie, generalizovaná úzkostná porucha, sociální fobie, hypochondrická porucha, adaptační poruchy). Přeceňování bývá také spojeno spředstavou oetiologii převážně biologické (obsedantně kompulzivní porucha, panická porucha), zlehčování opřevážně psychologické (adaptační poruchy, generalizovaná úzkostná porucha, fobie). Při přeceňování lékař snadno sklouzne do rezignace na vyléčitelnost poruchy, při podceňování se někdy snaží vyvrátit pacientovi jeho potíže nebo celkově podcení léčbu.

To, jak kvalitně bude pacient léčen, výrazně záleží na terapeutickém vztahu. Vnitřní postoj terapeuta kpacientovi je rozhodující pro terapeutovu angažovanost. Pokud si řekne, že jde oporuchu osobnosti, již předem terapeut mnohdy očekává terapeutickou neovlivnitelnost ajeho snaha vterapii se minimalizuje. Pacienta ve svých očích stigmatizuje. Knálepkování pacienta dochází vpřípadě diagnóz, unichž zdravotníci stereotypně počítají sobtížnou léčbou (poruchy osobnosti, znichž zejména histrionská, hraniční, paranoidní adisociální, akromě nich hypochondrická porucha).

Více bývají nálepkovány osoby znižších sociálních vrstev, než pochází terapeut. Pacienti znižších sociálních vrstev jsou také méně intenzivně léčeni (Janík, 1987). Rovněž však velmi často dává psychiatr nálepku hůře léčitelné diagnózy upacientů, kteří jsou mu nesympatičtí nebo ukterých se mu nedaří navázat dobrou spolupráci či kteří jej kritizují. Často ktomu používá hanlivé pseudodiagnostické nálepky (je to „hysterka“, „psychopat“, „kverulant“, „paranoik“, „hypochondr“, „hraničářka“). Upraktického lékaře může znít podobně hanlivě označení „neurotik“.

Hanlivé nálepky zde často slouží jako obrana terapeuta, která zdůvodňuje vlastní neúspěch nebo neochotu se pacientovi intenzivněji věnovat. Zdá se, že zde platí nepřímá úměra, podle níž: čím více terapeut své pacienty značkuje, tím méně je terapeuticky úspěšný amá užší okruh pacientů, kterým je schopen pomoci. Paradoxně nejvíce značkují profesionálové, kteří mají sami řadu maladaptivních neurotických nebo osobnostních rysů. Velmi obtížné to mají pacienti, kteří si začnou stěžovat (často pacienti shypochondrickou poruchou nebo somatoformními poruchami vůbec), protože se necítí být léčeni dostatečně. Nálepka „kverulant“ nebo „chronický stěžovatel“ je často používána kjejich diskreditování avyvolává negativní postoje lékaře. Vzniká bludný kruh: pacient si stěžuje – je nálepkován – lékař mu věnuje nedostatečnou péči– pacient si stěžuje.

Ke stigmatizaci může dojít ivprůběhu terapie. Vindividuální terapii může být pacient stigmatizován některými přímými neterapeutickými výroky nebo náznaky terapeuta („jste hysterka“, „hypochondr“, „to máte ztoho, jakou máte povahu“). Ke stigmatizaci dochází velmi snadno vprůběhu skupinové psychoterapie, kde bývá stigmatizován pacient, který se stává „černou ovcí“, ato zejména, pokud se nejistý terapeut přidá na stranu skupiny.

Nálepkování pacienta psychiatrem či jiným zdravotníkem často vyplývá zprotipřenosových reakcí aje protipřenosem udržováno. Typickou formou přístupu psychiatra, která umožňuje udržování nálepky, jsou ochranitelské či „samaritánské chování“ kpacientovi. Takové chování snadno sejme zpacienta veškerý pocit odpovědnosti astaví ho do pozice jedince, na kterého nemohou být kladeny žádné nároky. Vyčlenění postiženého zjeho dosavadních povinností ho jen utvrzuje vjeho okrajovém postavení vmalé sociální skupině (vrodině, na pracovišti). To někdy podporuje laické postoje: duševně postižený se musí šetřit, musí mít klid, hodně odpočinku, žádné starosti. Ztěchto situací někteří pacienti těží, mluví se osekundárních ziscích. Jiný je „žoviální přístup“, který pacient může prožívat jako nerespektování osobní důstojnosti nebo jako zlehčování svých potíží (Dušek, 1988). Dalším důvodem stigmatizace pacienta je postupně vzniklý (inevědomý) pocit terapeuta vprůběhu terapie, že pacient se nelepší podle jeho očekávání. Terapeutova potřeba úspěchu pak stojí vcestě navázání kvalitního pracovního vztahu azvyšuje riziko pacientovy sebestigmatizace.

Dalším nevhodným přístupem terapeuta je potvrzení domnělých diagnóz rodině postiženého („je to hysterka/hypochondr“). Takovéto potvrzení diagnózy má pro nositele stigmatizující nálepku. Rodina se pak nemusí snažit spolupracovat při jeho léčbě ajeho diagnóza je použita ve sporech sním („jsi hysterka – vždy hraješ jenom komedii“, případně může snižovat váhu jeho argumentů pohrdavými slovy typu „léčíš se na psychiatrii, nemáš nárok si stěžovat“), (Dušek, 1988).

1.2.5Stigmatizace akultura

Naše vnímání není objektivní. Vše, co vnímáme, je ovlivněno kulturními vzorci aje výsledkem interpretace. Po tisíce let jsou vzorce vnímání ainterpretace reality utvářeny audržovány vyprávěním (Janská, 2008). Některé kultury vnímají člověka, unás označeného za duševně nemocného, jako spirituálně nadaného.

Na Okinawě například věří, že lidé, kteří mají vidění (vnašem pojetí halucinace abludy), jsou skutečně spojeni sbožstvem, případně jsou pokládáni za jedince snadpřirozenými schopnostmi. Často se znich stávají léčitelé, kteří jsou velice vážení apatří kvyšší sociální vrstvě (Janská, 2008).

Naopak vtchajwanské společnosti je duševní onemocnění vnímáno jako trest. Tamní kultura věří vreinkarnaci, což je buddhistický koncept, který vjednom ze svých pojetí vypovídá otom, že dřívější špatné skutky jsou promítány do současného života. Pro buddhisty tento koncept nabízí vysvětlení původu lidstva avzniku onemocnění, ato včetně těch duševních (Shen et al., 2006).

Vnigerijské populaci je stigma duševního onemocnění spojováno scelou rodinou. Jakmile je někdo vrodině označen za duševně nemocného, bývá ze společnosti vyřazen až na její okraj arodina ssebou nese břímě hanby (Ezeobele et al., 2010). Tato kulturně podmíněná přesvědčení mohou být zurčitého úhlu pohledu jen lidové víry apředstavy. Pro pochopení laických představ oduševně nemocných je však tento kulturní kontext důležitý (Lee et al., 2006; Lam et al., 2011).

1.2.6Stigmatizace amédia

Nejdůležitějším zdrojem informací opsychických poruchách pro veřejnost jsou média (Anderson, 2003; Pirkis et al., 2006; Henson et al., 2010; Nawková et al., 2012; Jakovljević et al. 2010; Sisask, Värnik, 2012; Nawková et al., 2012). Na spojitost mezi negativním mediálním obrazem osob spsychickými poruchami anegativními postoji veřejnosti poukázalo několik studií, které dospěly kzávěru, že stigmatizující prezentace vmédiích má přímý negativní vliv na osoby spsychickou poruchou ina sociální politiku (Angermeyer, Matschinger, 1996; Philo, 1996; Grinfeld, 1998; Olstead, 2002; Nesseler, 2011; Nawka et al., 2012). Již první studie na toto téma zjistila, že lidé spsychickými poruchami jsou vmédiích zobrazováni převážně negativně (Nunnally, 1961). Podobě další autoři zjistili, že média se tématu psychických poruch věnují relativně často, popis však bývá zkreslený azdůrazňuje především nápadné odlišnosti abizarní rysy (Coverdale et al., 2002; Henson et al., 2010). Například vmnoha filmech jsou jedinci spsychickou poruchou stereotypně líčeni jako nebezpečné, všeho schopné osoby.

Negativní prezentace psychotických aafektivních poruch vtištěných médiích převažuje vzápadních zemích, představovaných Spojenými státy, Kanadou, Velkou Británií, ijinde vEvropě – vItálii, Chorvatsku, usousedů na Slovensku iunás. Nejčastějším tématem těchto článků je agrese anebezpečnost psychicky nemocných osob (Coverdale et al., 2002; Ward, 1997; Olstead, 2002; Nawka et al., 2012; Allen, Nairn, 1997; Slopen et al., 2007; Francis et al., 2003). Corrigan skolegy (2005) dospěli ve své přehledové studii ke statistickému údaji, podle něhož se 39% článků zabývajících se psychickými poruchami zaměřuje na nebezpečné akriminální aktivity osob sduševní poruchou.

Protože lidé trpící psychickou poruchou nepáchají kriminální činy ve vyšším procentu než běžná populace (Ward, 1997; Steadman et al., 1998), je zřejmé, že média zkreslují reálnou situaci, stigmatizují psychiatrické pacienty, atím významně přispívají kudržení jejich stigmatu. Empirická data navíc ukazují, že samotná přítomnost byť závažné psychické poruchy nepredikuje budoucí nebezpečnost jedince. Ta je spíše spojena sanamnestickými proměnnými (nebezpečností vminulosti afyzickým zneužíváním vdětství), některými klinickými faktory (zneužíváním návykových látek), dispozičními faktory (věkem, pohlavím afinančním příjmem) akontextuálními faktory (nedávným rozvodem nebo nezaměstnaností), (Elbogen, Johnson, 2009).

Carpiniello skolegy (2007) zjistili významně vyšší počet slov, doprovodných fotografií avíce stigmatizující použití jazyka při publikování negativních sociálních jevů přičítaných lidem spsychickými poruchami ve srovnání slidmi bez psychiatrické diagnózy. Tyto články jsou také častěji publikovány na čelních stránkách časopisů, což ovlivňuje čtenáře ve větší míře, než kdyby byly uvedeny na méně exponovaných stranách jako většina jiných kriminálních zpráv (Ward, 1997; Corrigan et al., 2005). Je však také potřeba zmínit, že všechny studie jsou votázce role masmédií vudržování stereotypů zajedno. Na rozdíl od těchto nálezů vanalýze irského tisku dospěli Meagher skolegy (1995) kzávěru, že texty popisující psychické poruchy jsou většinou kladné nebo neutrální. Podobný charakter prokázaly studie zAustrálie, kde se ukázalo, že zpracování tematiky duševního zdraví je široké, kvalitní améně se koncentruje na kriminální nebo nebezpečné chování (Francis et al., 2004; van Der Weyden, Armstrong, 2005). Zajímavé je, že vobou zemích běžely vté době dlouhodobé kampaně zacílené na snižování stigmatu. Podobně jsou méně stigmatizující postoje ve Švédsku (Högberg et al., 2012).

Ačkoliv laická populace má sklony vnímat psychiatrické diagnózy nediferencovaně apříliš mezi nimi nerozlišovat, určité rozdíly vjejich zobrazování přesto existují. Mediální obraz jednotlivých psychických poruch vAustrálii zkoumali Francis skolegy (2004). Zjistili, že texty, které pojednávají odepresi, poruchách příjmu potravy aabúzu návykových látek, bývají častěji zaměřeny na přístup klidem jimi trpících ana sociální politiku, zatímco texty oschizofrenii častěji popisují pacienty, jejich příznaky apřístupy kléčbě. Tematikou schizofrenie vpopulárních časopisech (na rozdíl od novin) se zabývá poměrně málo článků, bývají však relativně korektní, pokud jde opopis příznaků, příčin aléčby (Wahl et al., 1995).

Práce, která zkoumala zobrazení psychických poruch vsrbských médiích, ukázala, že tamní popis psychiatrických témat je často negativní apacienti jsou prezentováni jako nebezpečné osoby nebo jako oběti svého zdravotního stavu (Bilic, Georgaca, 2007). Mezi jednotlivými zeměmi euroamerické (apotažmo australské) kultury tedy existují poměrně značné rozdíly ve způsobu zobrazování duševních poruch.

Unás se vsedmdesátých letech věnovali analýze informací opsychických poruchách vtisku prof. Janík aKubíčková (1975). Podle autorů patří mezi nejčastěji zmiňované poruchy závislosti aporuchy osobnosti, naopak méně časté byly zmínky oafektivních či psychotických poruchách. Vposlední době unás byla pozornost soustředěna zejména na problematiku mediálního obrazu uživatelů návykových látek (Grohmannová, 2006; Miovská et al., 2008; Sivek et al., 2004).

Nawková skolegy (2012) provedli mezinárodní komparativní studii popisující obsahy mediálních sdělení opsychických poruchách ve vztahu ke stigmatizaci včeských, slovenských achorvatských tištěných médiích. Výzkumný soubor tvořily články týkající se tématu duševního zdraví publikované během pěti týdnů vroce 2007 všesti nejčtenějších denících atýdenících vkaždém státě. Celkem bylo nalezeno 450 článků pojednávajících oduševních poruchách (203 článků vČeské republice, 172 na Slovensku a75 vChorvatsku). Negativní postoje vůči osobám spsychickou poruchou byly nalezeny v37% článků publikovaných vČeské republice, 38% článků na Slovensku a40% článků vChorvatsku. Analyzované články ukazovaly, že lidé sduševním onemocněním jsou častěji zobrazováni vroli pachatele trestné činnosti (29%) než vroli její oběti (9%). Podle autorů díky tomu dochází kposilování negativních stereotypů.

Vposledních letech jsme byli svědky zvýšení pozornosti médií na téma duševních nemocí, které masová média začala vykreslovat jako nový fenomén postihující velkou část populace. Zprávy olidech, kteří trpí duševními poruchami, aoléčbě na psychiatrických odděleních, se však často vyznačují stereotypy ajednostrannými negativními atributy, ato při volbě slov ipoužitých obrazů. Dochází tak ke zdánlivému rozporu vnarativní asocio-historické perspektivě. Zpohledu rozvoje moderních médií smožností sledovat pohybující se obrazy avyprávění příběhů (film, televize) je důležité snažit se využít média kprezentaci vyváženějšího adiferencovanějšího obrazu psychiatrických poruch. Profesionálně moderovaná diskusní fóra založená na technikách sociálních médií mohou sloužit stejně dobře jako příběhy, které berou vúvahu obecné narativní univerzálie, jako jsou odměna, úspěch alidské vztahy.

Masmédia mají významný vliv na postoje veřejnosti kduševnímu zdraví ipsychiatrii. Otázka identity psychiatrie jako lékařského oboru, stejně jako budoucnost psychiatrie, byla předmětem mnoha kontroverzních diskusí (Schulze, 2007). Psychiatrie má dnes historickou příležitost utvářet budoucnost péče oduševní zdraví, medicíny aspolečnosti. Toto postavení získala ve vědeckém aprofesním postavení obrovským nárůstem znalostí aléčebných možností vposledním půlstoletí. Psychiatrie by nyní měla vybudovat nový mezioborový aintegrační obraz specializované profese, podporovat jej akontinuálně vnášet poznání ze svého oboru do povědomí společnosti. Dobré vztahy sveřejností jsou pro budoucnost psychiatrie apostavení psychiatrických pacientů ve společnosti velmi důležité.

1.3Odmítání přijmoutdiagnózu astigmatizaci

Pokud člověk onemocní psychickou poruchou, stává se tato porucha nedílnou součástí jeho života aovlivňuje celé jeho bytí. Jedinec, ukterého se objevilo chronické psychické onemocnění, kněmu často zaujímá nereálný postoj. Chce se na ně dívat jako na akutní či přechodný problém – jako na něco, co vpoměrně krátké době odezní. Často nechce přijmout, že stouto poruchou bude nejspíše žít dlouho, svelkou pravděpodobností až do smrti (Křivohlavý, 2002). Odmítá psychiatrickou diagnózu kvůli tomu, že nechce sám sebe stigmatizovat, iztoho důvodu, že přijetí by znamenalo přijmout idlouhodobý, případně celoživotní průběh. Přijmout psychickou poruchu pro něj také může znamenat přijmout omezení své svobody; často se obává, že jej budou kontrolovat psychiatři, příbuzní ataké, že bude muset užívat psychofarmaka.

Pokud pacient diagnózu přijme, je nucen přemýšlet osvém současném životě, ale především otom, co ho čeká vbudoucnosti. Často je přesvědčen, že jeho budoucí život už nikdy nebude takový, jako předtím. Je nucen se spsychickou poruchou naučit žít, vyrovnat se sní nebo alespoň smířit, často přijmout omezení svých možností azměnit celý svůj dosavadní život. Kvalita života, která souvisí se změnami vživotě člověka spsychickou poruchou, obsahuje téměř všechny sféry lidského bytí od interpersonálních vztahů, sociálních potřeb až kpsychickému prožívání azdraví. Upacientů jde opsychickou pohodu, smíření se snepříjemnou diagnózou či překonání nebezpečí sebedestrukčních myšlenek. Otom, jak se to podaří, často rozhoduje to, jak sám sebe hodnotí, nakolik vnímá psychickou poruchu jako známku toho, že je méně hodnotný než ostatní, či nikoliv. Člověk trpící psychickou poruchu si často sáhne až na dno svých sil, potřebuje nejen podporu okolí, ale také pomoc odborníků aspolečnosti jako systému. Pokud má „kam sáhnout“, může sporuchou bojovat.

Situace, ve které se člověk sduševním onemocněním ocitá, bývá často velmi těžká. Nejen samotná diagnóza, ale také strach zreakce okolí bývá pro jedince velmi stresující. Označení člověka za duševně nemocného mívá za následek různé formy represe, sociálního iexistenčního ohrožení. Není divu, že se lidé takovému označení brání apokud možno se psychiatrovi vyhnou nebo se snaží odstranit či zmírnit následky značkovacího procesu. Laický přístup ksubjektivnímu prožívání duševních potíží samotným postiženým je rovněž svérázný.

Upsychotických poruch je pro pacienta ivremisi velmi těžké přijmout, že trpí schizofrenií. Určitě to byl omyl. Často přestane užívat léky spocitem, že dokud antipsychotika užívá, je blázen. Uneurotických poruch postižený často podléhá silné úzkosti, „aby se ztoho nezbláznil“, nebo už začíná věřit, „že se zbláznil“. Velmi často touží, aby to na něm nikdo nepoznal (pak nám říká, že „před ostatními hraje, že mu je dobře“). Proto se může izolovat od ostatních, „aby to na něm nepoznali“.

Strach ze stigmatizace může být tak velký, že někteří pacienti mají dokonce strach osobě více mluvit ipřed odborníkem apotíže bagatelizují. Jindy se snaží úzkost vsobě potlačit nebo jí rozumí pouze jako důsledku tělesných potíží. To umožňuje subjektivně vyklouznout ze stereotypu duševní poruchy adostat se do sociálně příznivějšího stereotypu tělesného onemocnění (neznačkovaného, pro které mají všichni pochopení, jako je například infarkt myokardu, nebo závažného, pro které se budou všichni snažit pomoci, jako je rakovina).

Pacient (podobně jeho rodina) se ke svým psychickým problémům může vztahovat jinak, pokud je vnímá jako „nemoc“ (je její „obětí“ aočekává pomoc od druhých, sám je pasivní ačeká, že nemoc se „vyléčí“), než pokud je vnímá jako „poruchu“ (většinou tomu rozumí jako dlouhodobému „stavu“, na který se musí adaptovat apasivně jej přijmout) či jako „reakci na stres“ (nejčastěji očekává, že bude politován, pokud stresor trvá aněkdo zařídí, aby byl odstraněn).

1.3.1Rodina astrach ze značkování

Ze strachu ze stigmatizace někdy příbuzní odrazují člena své rodiny od léčby na psychiatrii. Jakoby platilo, že „kdo se léčí na psychiatrii, je blázen“. Rodina se obává toho, že bude označen za duševně nenormálního její člen, itoho, že „cejch“ dostane celá rodina a„bude to hanba“. Riziko takové „hanby“ pro potíže, které příbuzní ani nevnímají jako deviantní (pacient má fobii nebo je neurotický), jim připadá jako nadměrné. Snaží se ho tedy přesvědčit, „aby se vzchopil“, eventuálně mu pomáhají se zabezpečovacím chováním (vyřizují za něj věci na úřadech, všude ho vozí, poskytují úlevy voblastech, kde má pacient strach). Toto chování zpravidla zpevňuje příznaky poruchy. Rodina také často nevěří psychiatrům. Laická definice duševní poruchy je užší než odborná. Riziko, že psychiatr identifikuje psychickou poruchu, naplňuje rodinu obavami. Navíc může mít rodina svérázné postoje kléčbě apsychiatrickou intervenci pokládá za zbytečnou… „Měl by se oženit“ či „měla by se vdát“, „začít žít sexuálním životem“, „pořádně pracovat“, „obalit se tukem“. Vněkterých kulturách také platí, že pokud onemocní někdo ze členů rodiny duševní nemocí, hanba padá na celou rodinu. To pak rodinu vede kutajování příznaků psychické poruchy usvého příbuzného.

1.3.2Stigmatizace jako problém reintegrace

Rodina dlouho vzdoruje závěru, že ujednoho zjejích členů jde opsychickou poruchu. Proto se často brání léčbě takového člena, odrazuje ho od ní aněkdy taky, aby zakryla jeho potíže, za něj řeší životní problémy. Ikdyž pouvědomění si, že skutečně jde opsychickou poruchu, projevuje většina rodin značné úsilí oharmonizaci chování postiženého člena ajeho reintegraci do skupiny (tzv. začleňovací reakce), (Chromý, 1990). Až když tyto snahy nemají úspěch, následuje omezení interakce ahostilní postoje knemocnému (tzv. vylučovací reakce). Zájem opsychiatrickou pomoc se může objevit při začleňovací iběhem vylučovací reakce. Pokud je to při vylučovací reakci aformální pomocí je hospitalizace, bývá pacient rodinou zjevně pokládán za deviantního apo ukončení léčby následuje problém sreintegrací. Stímto problémem se setkáváme nejen upsychotických pacientů, ale často iupacientů trpících OCD, panickou poruchou ahraniční poruchou osobnosti.

Postoje osob, se kterými se pacient setkává po propuštění zpsychiatrické péče (zejména po hospitalizaci), jsou často ovlivněny stereotypem pohledu na psychicky nemocného. Negativní postoje jsou mnohdy podporovány sdělovacími prostředky, kde jsou lidé trpící psychickou poruchou líčeni jako zákeřní, útoční, neschopní anerozumní jedinci, kteří jsou okolí buď nebezpeční, nebo směšní. Stigmatizace dále souvisí se zařízením, ve kterém se postižený léčí nebo léčil. Hospitalizace vléčebně bývá spojena svýrazně negativním značkováním, na psychiatrických odděleních nemocnic nebo na klinice méně (Janík, 1987).

Problémy mohou nastat ivudržovací léčbě. Řada praktických lékařů (abohužel podobné postoje mívají iněkteří psychiatři) je přesvědčena, že psychiatričtí pacienti užívají zbytečně mnoho psychofarmak. Zejména si to myslí olidech sneurotickými příznaky, protože „těm přece nic není.“ Neurotické potíže bagatelizují apacienta vnímají jako „slabocha“. Proto, pokud pacient sdělí, že už potíže nemá, doporučují mu, aby léky vysadil, že mu „škodí na játra“ nebo se „na nich stane závislý auž je přitom nepotřebuje“. Jindy mívají pocit, že pacient není úplně vyléčen, takže „léky jsou zbytečné“. Tyto postoje, kromě snahy snižovat náklady na léčbu, jsou často ovlivněny laickou představou ochronické intoxikaci organismu léky, vzniku závislosti na všech psychofarmacích aotom, že pokud člověk musí užívat léky, není zdráv, akdyž je zdráv, léky užívat nemá. Předčasné vysazení medikace vede však velmi často ke zhoršení nebo opětovnému návratu příznaků.

1.4Sebestigmatizace

Stigma lze rozdělit do tří podskupin – sociální, strukturální (institucionální) ainternalizované (Livingston, Boyd, 2010). Sociální stigma popisuje stereotyp velkých sociálních skupin vůči stigmatizovaným skupinám (Corrigan et al., 2005). Strukturální stigma se týká pravidel, zásad apostupů institucí, které omezují práva apříležitosti pro členy stigmatizovaných skupin (Corrigan et al., 2004; Heijnders, Van Der Meij, 2006; Leeetal., 2006; Heflinger, Hinshaw, 2010; Corrigan et al., 2011). Příkladem strukturálního stigmatu jsou negativní postoje achování představitelů veřejných institucí, jako jsou lidé, kteří pracují voblasti zdravotnictví, školství či justici.

Internalizovaným stigmatem je označován třífázový proces, během kterého člověk přijímá za své negativní stereotypy, které vůči němu zaujímají druzí lidé. Vprvní fázi se jedinec, který je společností nepřijímán, setkává se sníženým přijetím od okolí. Začíná si uvědomovat stereotypy, které druhé vedou ktomu, že sním není nakládáno jako srovnocenným partnerem. Když si stigmatizovaný stereotypy uvědomí, začíná snimi souhlasit. Vkonečné fázi stěmito tvrzeními souhlasí aaplikuje je na sebe. Tím dojde kzavršení procesu internalizace (Corrigan et al., 2009).

Další důležitý terminologický rozdíl je mezi veřejným stigmatem (kdy „běžná populace podporuje předsudky aprojevuje diskriminaci vůči lidem sduševním onemocněním“ – Corrigan et al., 2006) aosobním stigmatem (které se skládá zvnímaného stigmatu, zakoušeného stigmatu asebestigmatizace). Vnímané nebo očekáváné stigma se vztahuje kpřesvědčení lidí opostojích široké veřejnosti kjejich stavu aksobě jako členům potenciálně stigmatizované skupiny (Lebel, 2008). Zakoušené stigma se vztahuje na diskriminaci nebo omezení, se kterými se dotčené osoby setkávají.

1.4.1Sebestigmatizace avyhledání odborné pomoci

Veřejné předsudky asebestigmatizace ovlivňují negativně také dosahování avyužívání životních příležitostí. Rodina ze strachu ze stigmatu často brání pacientovi získat včasnou odbornou pomoc psychiatra.

Předsudky vůči duševně nemocným mohou výrazným způsobem zasahovat do diagnostiky iléčby. Zejména však zasahují do samotného procesu sebestigmatizace, což má za následek větší očekávání odmítnutí od druhých, dále pak vede ke zvýšené sebekritice, studu avyhýbání se sociálním kontaktům. Důsledkem je prohloubení aupevnění jedince vpsychickém onemocnění (Praško et al., 2013).

Dopady agresivní adlouhotrvající terapie mohou zhoršit kvalitu života těchto pacientů někdy výrazněji než samotná porucha. Mezi nejčastější omezení, které nemocní vnímají, patří hlavně sociální izolace, útlum apřibírání na hmotnosti vdůsledku užívání psychofarmak.

Častými problémy vpéči onemocného je jeho nedostatečný náhled, který se projevuje ztrátou motivace kléčbě, nespoluprací avzdorem. Názor, že by se měl léčit, přichází ze světa, který nemocnému připadá jako cizí anepřátelský (Vágnerová, 2008). Velmi časté je odmítání psychiatrických léků, které nemocné tlumí, mění jejich psychické procesy avyvolávají vnemocném pocity bezmoci. „Vobdobí uzdravování pociťují nemocní paradoxně často smutek aprázdnotu. Vtéto době prožívají léčbu ambivalentně, jako kombinaci násilné manipulace aochranitelské péče.“ (Vágnerová, 2008)

Vágnerová (2008) hovoří odalších významných aspektech chronických problémů, kterými jsou samotné vědomí poruchy, představa odůsledcích amíře ztrát. Porucha může znamenat ohrožení vlastní budoucnosti aživota pacienta, zaměřuje jej na sebe (egocentrizace) aizoluje ho, stává se dominantním osobním tématem, vše ostatní se může stát méně významným. Závažná psychická porucha snižuje množství akvalitu pozitivního prožívání apřináší mnoho nepříjemných podnětů azážitků. Pro postiženého člověka často znamená nepříznivou vyhlídku do budoucnosti. Porucha změní pacientův život vmnoha směrech. Dotýká se sociální situace, rodiny ipracovního uplatnění. Lze tedy říci, že nějakým způsobem zasahuje do prostředí, vněmž se dosud člověk běžně pohyboval acítil se vněm bezpečně. Uléčby chronického onemocnění nejde pouze osamotné vyléčení choroby, což ani není ve většině případů možné, ale ošanci umožnit pacientovi nestát se závislým na svém okolí, omožnost prožít život, který ho bude uspokojovat atěšit.

Na prožívání pacienta má samozřejmě zásadní vliv také jeho dostatečná informovanost odiagnóze, opovaze potíží ataké oprognóze poruchy. Jeho psychickou rovnováhu ovlivňuje vlastní subjektivní pohled, díky kterému je buď schopen, nebo neschopen oporuše objektivně přemýšlet. Pokud je pacient sporuchou dostatečně obeznámen, postupně porozumí její podstatě amožnostem léčby azpravidla lépe spolupracuje přiléčbě.

Pacienti často myslí na svoji poruchu, která se ovšem vjejich úvahách objevuje automaticky, aniž by to museli chtít. Tyto myšlenky dávají do souvislosti jak se současným stavem, tak také se svojí životní perspektivou (Křivohlavý, 2002). Chronická psychická porucha má zásadní dopad na sebepojetí člověka. Dochází ke změnám identity, pohledu na sebe acelkového sebehodnocení. Často dochází kodcizení se ostatním lidem, ale také sebe sama. Pacient pociťuje snížení vlastní hodnoty, přestává věřit, že dokáže řadu běžných věcí řešit. Porucha má vliv na vnímání osobní úcty asebepodceňování.

1.5Vnímání stigmatizace aprožitky diskriminace

Stigma významně zasahuje do života lidí svážnou psychickou poruchou, omezuje je vdůležitých životních cílech souvisejících se zaměstnáním, nezávislým životem, zdravím acítěním se dobře. Je rozdíl mezi stigmatizací asebestigmatizací, byť se vzájemně významně ovlivňují (Corrigan, 2005; Hinshaw, 2007; Thornicroft, 2006). Veřejné stigma je předsudek, který vede kdiskriminaci, pokud lidé mají ve svých postojích specifické stereotypy, například že všichni lidé sduševním onemocněním jsou nekompetentní aneschopní udržet si zaměstnání, nebo že všichni lidé spsychickou poruchou jsou nevyzpytatelní apotenciálně nebezpeční. Sebestigmatizace představuje dopad internalizace stigmatu na jednotlivce (Corrigan, Watson, 2002). Lidé, kteří aplikují stereotypy oduševní nemoci na sebe, trpí rozsáhlými důsledky, kam vprvé řadě patří snížené sebevědomí, sebeúcta asebedůvěra (Corrigan et al., 2006; Link, 1987; Link et al., 1987; Markowitz, 1998; Ritsher et al., 2003; Ritsher, Phelan, 2004; Rosenfield, 1997; Rusch etal., 2006a, b). Sebestigmatizace vpracovním světě vede například kpoklesu sebeúcty („Nejsem hoden pracovat na tak dobrém místě.“) apoklesu sebedůvěry („Na takovou práci nestačím.“).

1.5.1Sociální izolace

Jedinec, který trpí stigmatizací, se více izoluje od společnosti, což vede kpocitům osamělosti, pesimismu, beznaděje aslabosti (Nairn, 1999). Pokud se člověk setkává snegativním chováním okolí, může tato zkušenost vést ke snížení vůle kživotu aztrátě radosti ze života. Izolace se může projevovat ve třech oblastech. Jde oizolaci sociální (nekomunikuje sdruhými), emocionální (jedinec nemá možnost sdílet své pocity, potřeby, touhy, zážitky) akognitivní (chybí informace, ale také vzory, se kterými by se mohl jedinec ztotožnit), (Davies, Neal, 1995). Při sociální izolaci dochází kodcizení aodloučení individua od společnosti (Hartl, Hartlová, 2009).

Pojem sociální izolace může nabývat mnoho významů, avšak primárním významem se rozumí absence sociálních kontaktů voblasti interpersonálních vztahů. Sociální izolace ze strany společnosti vůči jedinci je vědomé vyčlenění jedince ze společnosti. Vpřípadě sociální izolace ze strany samotného izolovaného se jedná ostrach, úzkost aodpor zmezilidské komunikace, většinou proto, že předpokládá, že ostatní jej budou zraňovat, znevažovat nebo jinak ponižovat.

Ve slovenské studii část pacientů uváděla, že stigmatizace vedla kredukci sociálních kontaktů, protože respondenti cítili, že se jim druzí vyhýbají (Heretik, Poluchová, 2009). Častěji však popisovali nedostatek zájmu, ignorování, výsměch apomluvy. Ve snaze zabránit další stigmatizaci se respondenti druhým vyhýbají auzavírají se do sebe. Více než polovina respondentů žila bez partnerského vztahu ajedna třetina byla rozvedená. Pacienti se často setkávají se špatnými vztahy vzaměstnání. Stěžují si na diskriminační poznámky, výsměch anedostatek respektu a2% se setkala istím, že jim zaměstnavatel nevyplácel mzdu včas nebo vůbec.

Další vnitřní konflikty se objevují umladých lidí spsychickou poruchou. Většina znich touží po rodině, ale jsou přesvědčení, že jejich genetická zátěž onemocněním jim to nedovoluje.

1.5.2Prožívání stigmatizace celé rodiny

1.5.3Diskriminace vrodině

1.5.4Prožívání stigmatizace vléčbě

1.5.5Bezdomovectví

Table of Contents

1. Stigmatizace, společnost a psychické poruchy

1.1 Postavení lidí s psychickou poruchou ve společnosti v průběhu historie

1.2 Postoje společnosti a stigmatizace osob s psychickou poruchou

1.2.1 Značkovací reakce

1.2.2 Postoje společnosti k různým psychickým poruchám

1.2.3 Stigmatizace psychiatrie

1.2.4 Stigmatizace zdravotníkem

1.2.5 Stigmatizace a kultura

1.2.6 Stigmatizace a média

1.3 Odmítání přijmout diagnózu a stigmatizaci

1.3.1 Rodina a strach ze značkování

1.3.2 Stigmatizace jako problém reintegrace

1.4 Sebestigmatizace

1.4.1 Sebestigmatizace a vyhledání odborné pomoci

1.5 Vnímání stigmatizace a prožitky diskriminace

1.5.1 Sociální izolace

1.5.2 Prožívání stigmatizace celé rodiny

1.5.3 Diskriminace v rodině

1.5.4 Prožívání stigmatizace v léčbě

1.5.5 Bezdomovectví