Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

Mezi piráty

Dobrodružství za třicetileté války

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou Bambook

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod© Grada Publishing, a.s., 2012

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400

jako svou 5858. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová

Jazyková úprava Štěpánka Poupětová

Návrh obálky a sazba Petr Kopl

Formát ePub Šimon Jimel

Počet stran 176

První vydání, Praha 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Text © Veronika Válková, 2015

Illustrations © Petr Kopl, 2015

ISBN 978-80-247-9749-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-9748-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-5227-3 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, TEĎ PŮJDU DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ...

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE SE DO PRÁCE DOSTANE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY A ON MI ZA TO NOSIL BONBONY, O KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. ANI MYŠ NEBO KŘEČKA, NATOŽPAK POTKANA. TO JE PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A VŠELIJAKÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM JEŠTĚ NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. POŘÁDNĚ MĚ TO ŠTVE. POTŘEBUJU TOTIŽ NAJÍT SVÉHO KAMARÁDA VOJTU Z ROKU 1755. VYPROSILA JSEM MU U MARIE TEREZIE, ABY HO PUSTILA Z VOJNY, JENŽE ON SE DAL OKAMŽITĚ ZNOVA NAVERBOVAT, PROTOŽE SE MU MEZITÍM VDALA JEHO MILÁ. CHCI MU ŘÍCT, ABY NEBYL SMUTNÝ, PROTOŽE TA PRAVÁ NA NĚJ TEPRVE ČEKÁ A JE TO ÚPLNĚ JISTÉ, PROTOŽE TO VÍM OD...

NO A TO JE DALŠÍ VĚC. KDYŽ NĚKOMU ŘEKNU, ŽE TO VÍM OD KOČKY, BUDE SI MYSLET, ŽE JSEM BLÁZEN. ALE JÁ SI ČÍM DÁL TÍM VÍC MYSLÍM, ŽE SE MNOU DO MINULOSTI BARČA CESTUJE. AKORÁT ŽE V MINULOSTI TO NENÍ KOČKA.

Kapitola 1

Bára zamyšleně koukala zokna.

Zase pršelo, tentokrát hustě avytrvale. Na to, že byla neděle odpoledne, až moc hustě avytrvale. Kapky deště se kutálely po tmavozelených zádech zeleňů, kteří pořád ještě intenzivně předstírali, že jsou břečťan. Ti, kteří se tvářili, že jsou psí víno, už zelení nebyli, hráli teď všemi odstíny od žluté přes oranžovou do červena. Podzim se hlásil oslovo.

Co se stane, až opadají? To umřou? napadlo Báru. Nebo se jenom uloží kzimnímu spánku jako třeba ježci amedvědi?

Měla náladu stejně veselou jako to počasí. Před chvílí dočetla Íliadu apořád jí ještě zněl vhlavě poslední verš:

Hektora, statného jezdce, tak konali pohřební obřad.

Ne, výlet do Tróje opravdu nedopadl podle jejích představ. Vlastně, jak se tak nad tím zamyslela, leckterý její výlet do minulosti nedopadl podle jejích představ. Jako kdyby byl vminulosti nedostatek hepáčů. Tedy šťastných konců.

Život přece takový není, vztekala se vduchu. Nekončí všechno špatně. Většina lidí se má jako prasata vžitě avšechno se jim daří adopadá, jak chtějí. Možná ty divné příběhy zminulosti přitahuju, protože já ktěmhle lidem nepatřím. No bodejť. Mně se nedějou věci, jak já chci. Naši mě odstěhovali, kam se jim umanulo, připravili mě tak ovšechny kamarády, anepořídili mi ani ségru. Teda teď už ji nechci, protože kdyby teď naši měli mimino, tak už vidím, jak by mi ho mamka hodila na krk, abych se oněj starala, protože ona přece musí překládat. Br.

Aještě ke všemu vpátek volala Terezka, jestli by se nemohly vpondělí, tedy vlastně zítra, odpoledne vidět, až si Bára odbude klavír afráninu, jenže to nejde, protože tatínek letí do Vídně amaminka ho musí odvézt na letiště aletadlo letí zrovna tak nešikovně, že se maminka nestihne zletiště vrátit pro Báru do školy aodvézt ji do Prahy na kroužky, takže kroužky na zítřek odhlásili. Bára navrhla, že by do Prahy dojela autobusem, dokonce našla spoj, kterým by to skvěle stihla, ale rodiče prohlásili, že dvanáctileté dítě nenechají jezdit samotné, azatrhli jí to.

Takže já, která jsem se plavila svikingy po Dněpru, která jsem se skoro sama dostala zBudějovic do Vídně za Marií Terezií aspráčetem Borkem pěšky zPrahy až do Tábora, já nemůžu dojet ani půl hodiny autobusem do Prahy, vztekala se vduchu Bára. Ale copak se tímhle mohla ohánět? To by musela přiznat, že má kouzelný atlas, ato radši bude za blbečka neschopného samostatné jízdy veřejnou dopravou.

Ale aspoň celý víkend trucovala.

Což znamenalo, že byla zavřená vpokojíčku, odkud vycházela jenom na požádání, akdyž na ni rodiče promluvili, odpovídala pokud možno jednoslovně nebo, ještě lépe, jednoslabičně. Sice vzdorovitě, ale bez odmlouvání aodkládání dělala vše, co po ní chtěli. Vyluxovat, uklidit nádobí zmyčky... Jako kdyby byla služka. Dávala jim to patřičně najevo.

Mamince jednu chvíli ruply nervy.

„Co na mě křičíš,“ ohradila se Bára, „když jsem vyluxovala hned, jak jsi mi řekla!“

„Ale sjakým výrazem!“

„Vyluxovala jsem pečlivě,“ upozornila ji Bára. „Tak je snad jedno, jak se utoho tvářím.“

„Prosím tě, jdi do svého pokoje, já se na tebe nemůžu koukat!“ křikla maminka, Bára se otočila na patě aodkráčela.

Taky se na tebe nemůžu koukat, pomyslela si, ale na rozdíl od maminky to ona nahlas říct nesměla, protože by dostala přes pusu. Pěkně nefér. Dospěláci si kdětem můžou dovolit kdejakou nehoráznost, ale kdyby si totéž dovolilo dítě, to by byl nářez! Apřitom si začali oni. Mohla se po prázdninách apo třech týdnech konečně vidět sTerezkou, ale neuvidí se, protože ji nepustí samotnou autobusem. Vždyť by ssebou měla mobil, aby ji mohli kontrolovat!

Atak teď seděla vpokojíčku akoukala se, jak se zeleni koupou vdešti.

Ozvalo se zaťukání na dveře.

Hele, už dolejzají, pomyslela si Bára atrucovitě mlčela dál.

Byl to tatínek.

„Tak co to do tebe vjelo, Baru,“ zeptal se, když za sebou zavřel dveře.

Bára mlčela ahleděla zokna. Tatínek ji chtěl vzít kolem ramen, ale nespokojeně se ošila. Tak se posadil na válendu.

„Ty se zlobíš kvůli té Praze, viď,“ řekl.

„Aty se divíš?“ vylétlo zBáry.

„Vůbec ne. Chápu, že tě to mrzí. Ale zkus taky ty pochopit nás. Ještě jsi nikdy sama nejela autobusem ani tramvají, vždycky jel někdo stebou. Azrovna když odlétám, tak se moc nehodí, abys to poprvé zkoušela.“

„Ale já nejsem mrně!“ vztekala se Bára. „To bylo řečí, jdeš do šesté třídy, to už jsi velká holka! Sám jsi to říkal! Jenže já jsem velká holka, jen když se vám to hodí. Když jste mě frkli do nový blbý školy, tak na to jsem byla velká holka. Ale když chci jet na návštěvu za Terezkou, tak na to už zase velká nejsem!“

Tatínek vzdychl.

„Báro, znáš maminku. Víš, jak je vždycky nervózní, když musím pryč. Kór když letím. Aještě by trnula, jestli ty dobře dojedeš... Ona se onás bojí, protože nás má ráda anechce, aby se nám něco stalo. Já kdybych nemusel, tak na ty služebky nejezdím, aby měla klid, ale holt je to moje práce, stím se nedá nic dělat. Ale snávštěvou uTerezky jo, ta se přece dá přesunout na další týden. Nebo,“ tatínkovi šibalsky zajiskřily oči, „nebo pozvi Terezku na víkend knám. Máš rozkládací postel, vpohodě se tu vyspíte, můžete si hrát tady ina zahradě nebo vyrazíme někam na výlet, všichni čtyři. Co ty na to?“

„Tatíííí!“ pověsila se Bára tatínkovi na krk. „Jojojo! Já jí hned zavolám ařeknu, že to máme dovolené!“

„Jestli mě udusíš, tak žádný víkend nebude,“ chechtal se tatínek, strhl si Báru zkrku, jednou rukou ji zneškodnil adruhou pořádně zlochtal. Bára kvičela jako podsvinče.

„Nech toho! Počůrám se! Počůrám tě!“ vyhrožovala, atak ji tatínek zase pustil. Vlastně ji pustil jen trochu, protože si ji nechal sedět na klíně.

„Přemýšlel jsem, co ti přivezu zVídně. Koukal jsem, že máš ty bačkory už pěkně odrbané, ato jsem ti je ztoho Manchestru přivezl teprve před prázdninami. Co kdybych se ti ve Vídni podíval po nových?“

Bára se provinile koukla na bačkory, které vypadaly jako psí čumáčky akteré se během kočkování statínkem vdůsledku mrskání Bářiných nohou rozletěly po pokoji. Pravda, před prázdninami vypadaly jako výstavní pejskové, teď připomínaly spíš zaběhlé podvraťáky. Uši ušmudlané, jedno psí oko zakutálené kdesi na Petříně vroce 1600...

„Já je mám ráda itak,“ zavrtěla hlavou. „Tatí, přivez mi něco jiného než plyšáky. Já už jsem na plyšáky velká.“

„Tak co bys chtěla?“

Bára se kroutila jako žížala, ono říkat si odrahý dárek je vždycky, jak by řekla babi jizerská, žinantní, tedy trapné, jenže co se dá dělat, když to Bára potřebuje.

„Přivez mi počítač,“ zaškemrala. „Nějakej úplně malej, noťas nebo tablet, nic velkého,“ dodala honem.

„Na co počítač?“

„Protože už jsem velká holka achodím do šesté třídy amáme taky různé úkoly ze školy, takže si musím něco vyhledávat avtěch encyklopediích všechno není,“ chrlila ze sebe Bára argumenty. „Avy mě na počítač vpracovně nechcete pouštět.“

Tatínek se na ni zkoumavě podíval.

„No, čekal jsem spíš nějakou parádu. Počítač nebo tablet je drahá věc, to se jen tak nevozí. Anarozeniny už jsi měla.“

„KVánocům,“ zaprosila Bára. „Přivez mi ho kVánocům adej mi ho už teď!“

„Apod stromečkem bys pak našla jenom prázdnou krabici od toho tabletu?“

„No to ne,“ ohradila se honem Bára. „To by mi bylo líto, že tam nemám vůbec nic. Mohla bych tam mít ještě něco malého hezkého.“

Tatínek nad ní zavrtěl hlavou.

„Proberu to smaminkou. Nic neslibuju!“ upozornil.

„Ale ten víkend sTerezkou je slíbený!“ ujistila se rychle Bára.

„Ten ano. Ateď už si jdi připravit učení achystej se do pelechu,“ poukázal tatínek na to, že se připozdívá.

Bára se přeposlušně vrhla ke školní tašce, aby si utatínka vysloužila malé zanedbatelné plus, než odletí, akdyž do ní naházela všechno, očem soudila, že to bude zítra ve škole potřebovat, rychle napsala Terezce.

Ahoj Terez zeptej se vašich jestli můžeš tenhle víkend na víkend knám naši to dovolili Bára.

Usínala smnohem lepší náladou, než jakou měla celý víkend.

Pondělní ráno bylo stejně uplakané jako nedělní odpoledne. Ale aspoň to byla příležitost vytáhnout ty úžasné gumáky, které jí tatínek loni přivezl knarozeninám zAnglie, červeno-zeleně kostkované jako skotská sukně. Tedy vlastně kilt. Protože Skoti nenosí sukně. Kdyby někdo řekl Skotovi, že má na sobě sukni, asi by ho ten Skot pořádně přetáhl dudami. Skotské dudy mají tři dlouhé dřevěné píšťaly adostat těmi píšťalami po hlavě od rozparáděného Skota by mohlo bolet. Takže Bářiny gumáky byly kostkované jako kilt.

Aby gumáky vynikly, bylo zapotřebí se knim vybraně obléci, atak Bára sáhla po tlustých černých punčocháčích, skládané džínové minisukni ačerveném svetříku. Svýsledkem byla spokojená. Rozloučila se srodiči, kteří ještě seděli usnídaně vpyžamech, protože na letiště vyráželi až pozdě dopoledne, aodhopkovala do školy.

Protože měla gumáky, mohla si po dlouhé době užít brouzdání loužemi. Některé byly zvlášť vydařené, sahaly až nad kotníky, akdyž se vnich šoupalo nohou, tak dělaly parádní vlny. Vnejluxusnější kaluži před školou už se ovšem ráchat nemohla, protože ji jednak obsadili prckové zprvního stupně ajednak bylo nutno před spolužáky zachovat dekorum, což by vlouži nešlo.

Atak tu poslední louži štítivě obešla jako velká slečna alítostivě se šla přezout do šatny, protože tím exhibice skotských gumáků končila.

Ovšem itak to vypadalo na vydařený den, protože nezapomněla udělat úkol na matiku, anavíc ho měla správně, pak měli děják, což Báru bavilo, ikdyž si pořád ještě vykládali spíš oopicích než olidech, apotom příroďák spanem učitelem Sedlářem, což bylo samo osobě božské, aještě ke všemu jim Sedlář na konci hodiny oznámil, že paní učitelka, co má holky na tělocvik, bohužel onemocněla.

Na což holky reagovaly nadšeným řevem.

Ne že by jí chorobu vyloženě přály, ale vidina toho, že odpadne jakákoliv hodina, žactvo vždy velmi potěší.

Jenže pan učitel pokračoval.

„Jak víte, podle školního řádu vám nemůže hodina odpadnout, pokud nejsou rodiče dopředu informováni, protože jste ještě mrňata.“

Nadšený řev se změnil votrávené kvílení.

„Tělocvik budete mít spojený skluky.“

Po chvilce zaraženého ticha následoval opět radostný kvikot.

Protože kluky má na tělocvik pan učitel Sedlář.

„Tyjo, tohle vědět, tak jsem si dneska vzala ty pink legíny,“ zaslechla Bára Andrejku azřejmě nebyla sama, protože Anče polohlasem poznamenala:

„Pink je Andrejka. Ale šutrem do hlavy.“

Kluci se nad představou těláku sholkami zhnuseně ošklíbali, ale to bylo tak všechno, co stím mohli dělat. Bára jen zaslechla Jílka, jak se domlouvá se Šmídem, což byl zBářina pohledu podobný pitomec jako Jílek, ale na rozdíl od Jílka měl lepší známky, tedy jak se ti dva domlouvají, že jestli budou hrát fotbal, tak že se budou do holek schválně trefovat míčem.

Hovada, pomyslela si Bára.

Pak byla přestávka apo přestávce čeština.

Bára měla češtinu ráda, protože paní učitelka Hynková byla ze všech učitelů, kteří je na nové škole učili, nejmladší abylo vidět, že ji předmět opravdu baví, skoro jako Sedláře přírodopis. Abyla taková... taková vílí, apřitom si kní nikdo nic nedovolil.

Dnes jim paní učitelka Hynková vyprávěla ojazycích aotom, jak jsou spolu některé příbuzné. Jedno křídlo tabule nadepsala NEINDOEVROPSKÉ, na zbytek tabule vytvořila dlouhý nápis I-N-

-D-O-E-V-R-O-P-S-K-É arozdělila ho na několik sloupců – SLOVANSKÉ, GERMÁNSKÉ, ROMÁNSKÉ aOSTATNÍ. Apak museli všichni říkat cizí jazyky, které znali, azapisovat je do správného sloupce.

To byla voda na Jarouškův mlýn.

„Moldavština!“ zazmítal se vlavici, aby byl vyvolán. „Ta patří mezi románské! Ataké rétorománština!“

„Dobře, Jaroušku,“ kývla paní učitelka, „pojď to napsat na tabuli, ale úplně dolů, aby nám nahoře zbylo místo pro důležitější románské jazyky.“

Jaroušek se zatvářil jako nafouklá ropucha, protože jeho zcela originální románské jazyky byly označeny za nedůležité aodstrčeny na samý dolní okraj tabule, auraženě dokráčel ktabuli. Bára si pomyslela, že vystrčený zadek tlustého ohnutého Jarouška píšícího moldavština arétorománština přímo svádí ktomu, aby se do něj někdo trefoval šipkami. Stačilo by křídou načrtnout terč... Očividně si to nemyslela sama, ale Jaroušek naštěstí dopsal dřív, než Šmíd sJílkem našli něco, co by po něm hodili.

Tabule se utěšeně zaplňovala aBáru fascinovalo, kolik jazyků vůbec existuje aže třeba němčina aangličtina patří dohromady do sloupečku germánské jazyky afrancouzština zase spolu slatinou aitalštinou do sloupečku románské jazyky aže maďarština afinština vůbec nejsou indoevropské jazyky, přestože Maďaři aFinové vEvropě žijí.

„Jéžiš, to bude trapný, tělák sklukama,“ ofrňovala se Simonka, když se zšatny trousily do tělocvičny.

„Co blbneš, tělák se Sedlářem, to je přece bomba,“ ťukala si na čelo Týna. Ony měly předdůchodovou tělocvikářku Vitoušovou posedlou zdravou výživou anenávistí kpodkožnímu tuku, zejména svému vlastnímu, takže byla nepřirozeně hubená anepřirozeně vrásčitá apořád je nutila cvičit nějaké sestavy cviků, aby prý měly postavičku hamham. Anče se jednou vyjádřila, že jestli postavička hamham znamená být kostnatá jako Vitoušová, tak že se radši nechá ztěláku osvobodit.

Bára se šla protáhnout kžebřinám.

„Fuj, já nechci, aby byli cikáni taky Indoevropani,“ zaslechla za sebou Šmída.

Fakt pitomec, pomyslela si, zašprajcla si nárt mezi žebřiny adala ruce na zem. Takhle se perfektně protáhnou stehenní šlachy atřísla.

„Apróč?“ zeptal se Jílek, kterému většina Šmídových mouder docházela stejně pomalu jako výklad kteréhokoliv zvyučujících.

„Protože cikáni nepatří do indoevropských jazyků, ale do plynu,“ vysvětlil mu Šmíd adodal: „Čechy Čechům!“

Bára později nedokázala vysvětlil, jak se jí podařilo tak rychle vytáhnout nohu zžebřin, odrazit se, přistát na Šmídovi aněkolikrát ho praštit pěstí rovnou do nosu. Ale Anče tvrdila, že to byl skok hodný Spidermana, zatímco Týna byla toho názoru, že Bára je civilní formou Catwoman aže příště by to bylo efektnější vtom přiléhavém latexovém oblečku.

Pravdou je, že spouštěčem celé akce byla slova do plynu, protože vtu chvíli Báře proletělo hlavou, že kvůli takovýmhle nemyslícím idiotům skončili vplynu dva zjejích čtyř mušketýrů vTerezíně Petr Ginz aHanuš Beck, apak už viděla jenom rudě.

Ani neslyšela, jak Anče aTýna řvou Báro, do toho, Jaroušek piští, že se to nesmí, aJílek nevěřícně huláká Šmíde, ty vole, bije tě holka, jako by na to Šmída musel někdo upozorňovat. Teprve když ji kdosi chytil za krk aodtrhl ji od Šmída jako zlobivé štěně, vzpamatovala se.

Šmíd ležel na parketách, chránil si loktem hlavu apištěl:

„Nech mě! Nech mě!“

„Už tě nechala, bábovko, vstávej!“ nařídil mu pan učitel Sedlář. Protože to byl on, kdo držel Báru za krk.

„Tak co se to tu děje?!“ zahromoval.

„Šmída zbila holka,“ informoval ho Jílek, který se stím faktem, zdálo se, ještě nevyrovnal.

„Tak to jsem si všiml,“ ujistil ho Sedlář. „Báro, proč se pereš?“

„Ona si začala!“ žaloval Šmíd aopatrně se sbíral ze země.

Sedlář se na Báru tázavě podíval. Bára zarytě hleděla do parket.

„Šmíd řekl cikáni do plynu aČechy Čechům,“ napráskala na Šmída se zadostiučiněním Týna.

„AHolečková pak na něj skočila!“ kvikal Jaroušek, pobouřený tím, že se vůbec někdo pere, aděvče obzvlášť.

Pan učitel zvážněl.

„Je to pravda? Je to tak, Báro, ty jsi ho šla zmlátit, protože řekl to... jak říkala Týna?“

„Jo!“ odsekla vztekle Bára. „Protože kvůli takovým hovadům jako on pak byly koncentrační tábory aplynové komory azabíjeli tam iděti! Tak jak to ten debil může takových let po válce vůbec říct?!“

„Báro, kroť se!“ zamračil se na ni pan učitel aBára zrudla jak vařený rak. Byla tak rozzuřená, že si nedávala pozor na jazyk, ateď před panem učitelem vypadala... skoro jako Šmíd aJílek dohromady.

„Pojďte si sednout na žíněnky,“ pustil Sedlář Báru.

„Já nevím, jestli jste ve vlastivědě brali druhou světovou válku,“ začal pan učitel.

„Brali!“

„Nebrali!“

„Aha, jako vždycky, půlka brala, půlka neví, očem je řeč,“ zasmál se pan učitel avšem trochu odlehlo, protože pan učitel Sedlář se smál takovým odzbrojujícím způsobem. Takže možná Šmíd aHolečková takový průšvih mít nebudou...

Pan učitel začal místo tělocviku vyprávět odruhé světové válce, otom, jak si nacisté mysleli, že jsou Germáni lepší rasa než jiní lidé, jak vyvražďovali Romy aŽidy, aBára měla co dělat, aby nebrečela, protože myšlenkami byla pořád ukluků vTerezíně, ale před Jílkem aŠmídem avůbec před celou novou třídou by nebrečela ani za nic. Sedlář jim vyprávěl, podle čeho nacisté určovali, kdo je Germán akdo ne, tedy kdo je lepší akdo horší.

„Koukal ses na sebe někdy do zrcadla, Jirko?“ zeptal se pak Šmída. Zásadně všem dětem, které učil, říkal křestním jménem, nikdy příjmením.

„Jo. A?“

„Máš tmavé vlasy ahnědé oči. Kdybys žil za druhé světové války, tak bys patřil mezi ty podlidi, kteří měli udělat místo árijcům. Náckové by tě měli na seznamu. Až by zlikvidovali Romy aŽidy, pustili by se do Slovanů – opravdu to měli naplánované. Ty bys vtom plynu podle nich klidně skončil taky. Takže jsi pěkný pitomec, když vyřváváš takováhle hesla. Buď jenom po někom opakuješ hlouposti avůbec ses nezamyslel nad tím, co to ve skutečnosti znamená, nebo jsi tak hloupý, že ti to nedochází. Ajá marně přemýšlím, co je horší.“

Šmíd propaloval očima žíněnku.

„Já mám taky tmavý vlasy,“ řekl Jílek. „To bych taky šel do plynu?“

„Možná ano,“ kývl pan učitel.

„Ty jsi debil, Šmíde,“ usoudil Jílek, jako by Šmíd mohl za celý holokaust. „Azmlátila tě holka.“

Báře bylo jasné, že se ze Šmída stal její úhlavní nepřítel. Ale zároveň nepřítel osamocený, protože ho zmlátila holka, takže vJílkových očích teď měla ta holka, tedy Bára, víc akcií než Šmíd.

„Jestli se ještě někdy dozvím, že jsi něco takového vypustil zhuby,“ řekl pan učitel, aopravdu řekl zhuby, „tak tě seřežu sám.“

„Já na něj dohlídnu,“ nabídl se panu učiteli Jílek, protože Jílek měl Sedláře rád ateď se cítil provinile, že kamarádí se Šmídem, na kterého se pan učitel zlobí.

„Díky, Lukáši, to snad nebude třeba,“ usmál se Sedlář.

„Hajzle,“ zasyčel na Jílka Šmíd.

„Slyším to,“ upozornil Šmída pan učitel. Bára usoudila, že si to Šmíd sJílkem po škole ještě vyříkají ručně.

„Báro, Jirko, dejte mi žákovské,“ uzavřel debatu pan učitel Sedlář. Rychle do sešitků něco naškrábal apak vymyslel docela vtipnou pohybovou hru, při které se nasmáli avšem kromě Báry aŠmída to zlepšilo náladu.

Tak, to je moje první poznámka vživotě, honilo se Báře hlavou, když se co noha nohu – nebo spíš co holínka holínku – mine sunula kdomovu. Azrovna od Sedláře, azrovna kvůli takovému hovadu, azrovna když je tatínek pryč amaminka je ztoho celá nervózní. Rozhodla se, že oté poznámce mamince neřekne. Prozradí to, až se ve středu taťka vrátí. Řekne jim to oběma najednou. Aspoň se to nebude řešit dvakrát. Víkend sTerezkou je asi stejně vháji...

Odkopla svoje skvostné kostkované gumáky do kouta aodšourala se do pokojíčku. Byla docela ráda, že se maminka ještě nevrátila zletiště, protože by na ní hned poznala, že něco není vpořádku, amožná by zní tu poznámku vypáčila. Bára usoudila, že musí udělat něco, aby na tu poznámku pozapomněla apřestala se jí trápit.

Table of Contents

Kapitola 1