Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA,
doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc., a kolektiv

LÉKAŘ A PACIENT V MODERNÍ MEDICÍNĚ
Etické, právní, psychologické a klinické aspekty

EDICE CELOŽIVOTNÍHO VZDĚLÁVÁNÍ ČLK

Recenze:
prof. MUDr. Jan Petrášek, DrSc.

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © Depositphotos, Syda Productions, 2015

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6060. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 192
1. vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Podpořeno projektem Prvouk Psychologie UK – P03/LF1/9.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-247-9908-7 (ePub)
ISBN 978-80-247-9909-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5788-9 (print)

Autorský kolektiv
Doc. PhDr. Bártlová Sylva, Ph.D.Jihočeská univerzita, Zdravotně sociální fakulta, České Budějovice
Doc. MUDr. Bartůněk Petr, CSc.IV. interní klinika 1. LF UK a VFN, Praha
Prof. MUDr. Bencko Vladimír, DrSc. Ústav hygieny a epidemiologie 1. LF UK a VFN, Praha
Doc. MUDr. Beran Jiří, CSc. Psychiatrická klinika Fakultní nemocnice, LF UK, Plzeň
Doc. MUDr. Býma Svatopluk, CSc. Ústav sociálního lékařství LF UK, Hradec Králové
Prof. MUDr. Calda Pavel, CSc. Gynekologicko-porodnická klinika 1. LF UK a VFN, Praha
Doc. MUDr. Čeledová Libuše, Ph.D. Ústav sociálního lékařství LF UK, Plzeň
MUDr. Bc. Čevela Rostislav, Ph.D. Ústav sociálního lékařství LF UK, Plzeň
MUDr. Fricová Jitka, Ph.D. KARIM 1. LF UK a VFN, Centrum pro léčbu bolesti, Praha
Prof. PhDr. RNDr. Haškovcová Helena, CSc. Fakulta humanitních studií Univerzity Karlovy, Praha
MUDr. Honzák Radkin, CSc. Ústav všeobecného lékařství 1. LF UK, Psychiatrická léčebna Bohnice, IKEM, REMEDIS, Praha
Mgr. Hořejší Jaroslav Elpida o.p.s., Praha
MUDr. Irmiš Felix, CSc. Ordinace psychiatrie, Praha
MUDr. Mgr. Kořenek Josef Ordinace praktického lékaře pro dospělé, Valašské Klobouky
JUDr. Mach Jan Česká lékařská komora, Praha
MUDr. ThLic. Matějek Jaromír, Ph.D., Th.D. Katolická teologická fakulta UK, Praha
Prof. MUDr. Munzarová Marta, CSc. Ústav lékařské etiky LF MU, Brno
Doc. MUDr. Novák Ivan, CSc. Ordinace praktického lékaře pro děti a dorost, Kostelec u Křížků
Prof. MUDr. Pafko Pavel, DrSc. III. chirurgická klinika 1. LF UK a FN Motol, Praha
PhDr. Pavlát Josef, Ph.D. Psychiatrická klinika 1. LF UK a VFN, Praha
Doc. PhDr. et PhDr. Ptáček Radek, Ph.D., MBA Psychiatrická klinika 1. LF UK a VFN, Česká lékařská komora, Praha
Prof. MUDr. Raboch Jiří, DrSc. Psychiatrická klinika 1. LF UK a VFN, Praha
Prof. MUDr. Rokyta Richard, DrSc. Ústav normální, patologické a klinické fyziologie 3. LF UK, Praha
Mgr. et Mgr. Vácha Marek, Ph.D. Ústav lékařské etiky 3. LF UK, Praha
Prof. MUDr. Žaloudík Jan, CSc. Masarykův onkologický ústav, Brno, Senát ČR, Praha

Předmluva rektora Univerzity Karlovy

Vážení čtenáři,

dostává se vám do rukou další rozsáhlá a velmi zajímavá publikace – Lékař a pacient v moderní medicíně s podtitulem Etické, právní, psychologické a klinické aspekty, která volně navazuje na knihu Etické problémy medicíny na prahu 21. století.

Přispěla do ní řada významných představitelů nejen z různých oborů medicíny a lékařského výzkumu, ale také práva, psychologie, lékařské etiky a dalších oblastí lidské činnosti.

Editoři docent Petr Bartůněk a docent Radek Ptáček jako autory jednotlivých kapitol oslovili přední odborníky, kteří se vyjadřují k různým aspektům – etickým otázkám mezi pacienty a lékaři, ať už v chirurgii, onkologii, gynekologii, psychiatrii, vnitřním lékařství, nebo pokud jde o právo, psychologii a komunikaci v dnešní medicíně, vztahové otázky lékař–dospělý pacient/dětský pacient a jeho rodiče. Zvláštní pozornost je věnována i primární péči a lékařskému výzkumu, bolesti a preventivním opatřením, vše s přihlédnutím ke vztahu pacienta a lékaře.

Vztah pacienta a lékaře existuje od počátků medicíny. Jeho etický rozměr poprvé přesně a zřetelně formuloval Hippokrates a dále jeho následovníci. Etika se stala významnou vědeckou disciplínou zabývající se hodnocením mravnosti lidského chování. Široký rámec pravidel a norem určujících chování a jednání lidí nad rámec zmiňovaného právního minima je morálkou, seznamem povinností – deontologií.

Lékařská věda a výzkum prošly od dob Hippokratových neuvěřitelným vývojem. Vývoj se dotýká rovněž vztahu lékaře a pacienta, který byl charakteristický, a dá se s jistotou tvrdit i odlišný, v každém historickém období. Tyto vztahy byly dány mimo jiné i ekonomickými aspekty, jež do medicíny velmi silně vstupovaly a vstupují pod různými názvy. Rovněž je ovlivnila velká snaha, aby se medici učili vlídnosti a empatii v přístupu k pacientům a tyto hodnoty si zachovali po celou dobu své lékařské profese.

Lékařská etika se dnes snaží především udržovat vysoký standard a rovnováhu mezi odborností na straně jedné a lidskostí konání lékaře na straně druhé. Bez odborných znalostí, ale ani bez lidského přístupu k nemocným zkrátka nikdo dobrým lékařem být nemůže.

Vztahy mezi lékaři a pacienty se řídí dvěma morálními imperativy: Salus aegroti suprema lex (Zdraví pacienta je nejvyšším zákonem) a Primum non nocere (Především neškodit). Pacient musí věřit lékaři, že udělá vše, co bude v jeho silách, aby mu pomohl. Lékař je ten, kdo má nemocnému pomáhat bez zneužití jeho nouze či své informační převahy.

Bezvýhradné dodržování těchto etických, ale i ostatních právních a morálních pravidel je základním předpokladem vztahu důvěry mezi pacientem a jeho lékařem, a tím zásadně ovlivňuje nejen léčbu pacienta. V tomto smyslu kniha svoje poslání zcela naplňuje. Věřím, že bude dobrým vodítkem nejen pro lékaře a další odborníky, ale především také pro studenty medicíny.

Prof. MUDr. Tomáš Zima, DrSc., MBA

rektor Univerzity Karlovy v Praze

Předmluva děkana 1. lékařské fakulty Univerzity Karlovy

„Moderní medicína“. Vzrušující pojem. Využití nejnovějšího vědeckého poznání, nových technologií. Naděje pro pacienty. Možná i trochu obav plátců zdravotnické péče. Ale co lidský rozměr „moderní medicíny“? To „nové“, co činí moderní moderním, nepřináší jen jasné šance, ale i další spletitá dilemata. Objektivní i subjektivní. Jak reaguje etika na pokrok biomedicíny? Jak reaguje etika na pokrok vůbec? Slyšíme-li slůvko „moderní“ ve spojení s medicínou, patrně většinou cítíme pozitivní rozměr nových příležitostí. Jak je to ale v případě spojení „moderní“ a „etika“? Možná nám vytanou i termíny jako pragmatismus, utilitarismus, hedonismus či existenciální etika. A zároveň velmi silně cítíme nebezpečí odvrácených stran těchto směrů. Jak bránit zpohodlnělým racionalizacím se společným jmenovatelem „když nedostanu, co si zasloužím, tak si to vezmu sám“? Lze se spolehnout na kategorický imperativ vlastní osobní odpovědnosti, či dokonce osobní a profesní cti?

Medicína je disciplínou plnou dilemat. V obecné rovině je rozhodování medicínských profesionálů formulováno jednoznačně – je třeba konat ve prospěch pacienta. Zároveň je však mnohdy těžké rozhodnout, co je vlastně ono „dobro“ a jak různé má aspekty. Proto jsem přesvědčen, že publikace, která se nám dostává do rukou, má velký význam. Vede nás k uvědomění složitosti biomedicínského světa násobené jeho nekonečnou dynamikou. Vede nás k uvědomění toho, že s řešením problémů vždy zároveň otevíráme problémy nové. A tak nám ukazuje nejen nutnost být trvale součástí vědeckého pokroku, ale zároveň také poukazuje na nekončící řetězec nových a nových etických konfrontací, přinášený příležitostmi a šancemi, o nichž v minulosti medicína neměla tušení.

Pomůže-li nám předkládaná kniha k otevřenosti, anticipaci a reflexi těchto témat, pak splní svůj účel.

Prof. MUDr. Aleksi Šedo, DrSc.

děkan 1. LF UK v Praze

Kulisy se mění, podstatné však zůstává

Pokrok, kterého dosáhla lékařská věda v uplynulých desetiletích, sice byl obrovský, ale pokulhává proti rychlosti vývoje současné medicíny a dozajista nebude ničím v porovnání s objevy, jež nás čekají. Rozvoj medicíny vedle nesporného prospěchu pro lidstvo s sebou nese stále nové a nové problémy, hrozby, výzvy, dilemata a otázky, které často nemají jednoduchá řešení. I v překotně se měnících kulisách však základní hodnoty zůstávají. Vztahy mezi lékaři a pacienty sice musí reflektovat překotný vývoj lékařské vědy, avšak vždy a za všech okolností by se lékaři měli držet minimálně těchto dvou morálních imperativů:

Salus aegroti suprema lex – Zdraví pacienta je nejvyšším zákonem.

Primum non nocere – Především neškodit.

Bez pevného fundamentu morálky a etiky by nebylo humánní medicíny. Odborník, který by se základním morálním principům zpronevěřil, by neměl mít právo nazývat se lékařem. Právě bezvýhradné dodržování těchto etických pravidel je totiž základním předpokladem pro existenci onoho zvláštního vztahu důvěry mezi pacientem a jeho lékařem. Vztahu, který nelze v žádném případě redukovat na pouhý obchodní vztah poskytovatele určité služby a jeho klienta, či chcete-li zákazníka. Vztahu, bez kterého je úspěšná léčba nemocných prakticky nemožná.

Pacient má právo mít jistotu, že lékař udělá vše, co bude v jeho silách, aby mu od jeho utrpení pomohl. A lékař je tím, kdo má ze všech sil pacientovi pomáhat, tím, kdo nikdy nesmí zneužít jeho nouze a zoufalství nebo své informační převahy k vlastnímu prospěchu. Vyšší stupeň důvěry, jíž se lékaři oprávněně těší v porovnání s nejrůznějšími obchodníky a servismany, vyplývá právě z víry a přesvědčení pacientů, že lékař ve svém jednání respektuje nejenom vědecké poznatky, ale také zásady morální a etické.

Autonomie lékaře v rozhodování o odborných otázkách je základním předpokladem bezpečnosti pacientů. Kvalifikovaný lékař, který nese plnou odpovědnost, musí mít právo rozhodovat se svobodně, jaký diagnostický a léčebný postup odpovídající současným poznatkům lékařské vědy u svého pacienta zvolí. Prospěch pacienta musí být vždy prioritou práce lékaře, který nesmí ordinovat neúčelné léčebné a diagnostické úkony ze zištných motivů. Při léčbě pacientů se lékař nesmí řídit hledisky komerčními, ale vždy výhradně svým svědomím a svými znalostmi. Lékař zkrátka nemůže být ekonomicky závislý na tom, co „uškudlí“ na svých pacientech.

Profesní autonomie lékařů je však dnes stále více ohrožena. Zdravotnická zařízení často vedou ekonomové, kterým jsou etické principy lékařské profese cizí. Prioritou je zisk, výkonnost a efektivita. Humanismus, etika a morálka jsou nezřídka odkládány jako nepotřebná veteš. Úhradové a regulační mechanismy, jimiž se zdravotní pojišťovny i politici prostřednictvím penalizací a finančních bonifikací lékařů snaží omezovat oprávněné nároky pacientů, jsou často v příkrém rozporu s pravidly lékařské etiky. My, lékaři, se musíme takovému zneužívání bránit. Nejen kvůli svému vlastnímu svědomí, ale především kvůli našim pacientům. Není to jednoduché, ale nemáme právo tento zápas vzdávat.

MUDr. Milan Kubek

prezident České lékařské komory

Pacient a lékař, dva věrní a neoddělitelní souputníci procházející dějinami celé medicíny

S nadsázkou lze říci, že jeden bez druhého nemohou být, zkrátka pacient bez lékaře je jen nemocný člověk a lékař bez pacienta je člověk bez práce.

Tito dva partneři se navzájem trvale ovlivňují a kvalita jejich vztahu hovoří o kvalitě dané společnosti.

Čím je vztah pacient–lékař tak výjimečný, že vzbuzuje tolik zájmu v době, kdy medicína doznala značných úspěchů a stala se z ní ekonomicky významná komodita? Může se skutečně pacient stát (pouhým) klientem a lékař (pouhým) poskytovatelem zdravotních služeb? Je klient více než pacient? Když změníme názvy, změní se medicína? A když se změní, bude lepší?

Etická komise ČLK dostává ročně desítky dopisů od pacientů či jejich příbuzných, kteří si chtějí postěžovat. Většinou se nejedná o stížnosti disciplinární, tedy na kvalitu péče, ale na, jak to stěžovatelé nazývají, etické chování lékaře. Dostalo se jim kvalitní péče, ale postrádají správnou komunikaci, pochopení, vlídnost, ohleduplnost, stručně řečeno stěžují si na komunikaci a, jak se říká, slušné chování ze strany lékaře.

Lékaři si nám na pacienty písemně nestěžují, přitom toho občas od nich i jejich příbuzných musí vydržet poměrně hodně – od přezírání až po fyzické napadání. Bylo by zajímavé číst, na co by si lékaři stěžovali. Možná na špatnou komunikaci, nedostatek pochopení, vlídnosti a ohleduplnosti při práci, kterou vykonávají, na kvalitu pracovních podmínek, společenské postavení a ohodnocení.

Pokusme se zjistit, proč si tito dva partneři na sebe stěžují, když jeden bez druhého být nemůže. Čím jsou ovlivňováni, co je trápí a co je toho příčinou, co by se dalo změnit k lepšímu?

Česká lékařská komora je fórem otevřeným k diskuzi na různá témata a téma Lékař a pacient v moderní medicíně, které právě otevíráme, je zrovna jedno z nich.

MUDr. Helena Stehlíková

předsedkyně Etické komise České lékařské komory

Lékař a pacient v moderní medicíně

Předkládaná kniha je již pátým dílem série publikací vydaných k problematice komunikace a etiky v medicíně a zaměřuje se na stěžejní fenomén, kterým je vztah pacienta a lékaře.

Lékařská věda v současné době přináší převratné objevy v oblasti diagnostiky, léčby i preventivních opatření. Nicméně jestliže lékař nenaváže s pacientem empatický vztah, jenž vzbudí důvěru a motivaci k dodržování preventivně-léčebných opatření, budou i nejmodernější metody tak říkajíc „krátké“. Vztah lékaře a pacienta zůstane ještě dlouho klíčovým faktorem medicíny. Určitá depersonalizace, s níž se v dnešní medicíně setkáváme a která vede k tomu, že v některých případech pacient ani nemusí poznat lékaře, jenž ho vyšetřoval nebo ošetřoval, vede mimo jiné i k tomu, že pacienti nedostatečně dodržují léčbu a preventivní opatření. To způsobuje nejen zbytečné zatěžování systému zdravotnictví, ale také paradoxně snižování důvěry pacienta v tento systém a skepsi lékaře k práci s nemocnými.

Tato publikace podává systematický a relativně ucelený pohled právě na tento klíčový prvek medicíny. Vztah lékaře a pacienta je rozebrán předními odborníky na medicínské právo, etiku, psychologii, ale také z perspektivy některých klinických oborů.

Rádi bychom zde poděkovali všem odborníkům, kteří se na vzniku této práce i knih předchozích podíleli. Zvláštní poděkování patří prof. MUDr. Janu Petráškovi, DrSc., trpělivému recenzentovi, a především pak našim čtenářům a dalším, kteří se v oblasti lékařské psychologie a etiky angažují a pomáhají jejich prostřednictvím zlepšovat „moderní medicínu“.

Doufáme, že kniha bude k užitku a přispěje ke kultivaci našeho zdravotnictví.

Doc. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA

Doc. MUDr. Petr Bartůněk, CSc.

editoři publikace

Česká lékařská komora, 1. LF UK v Praze

 1 

VZTAH LÉKAŘE A PACIENTA
V OBECNÝCH SOUVISLOSTECH

1.1Vztah lékaře apacienta vproměnách času

Helena Haškovcová

Motto: „Mezi nemocným alékařem je předně vztah mravní.“

(Grigorij Altschuller, 1930)

Internista Grigorij Altschuller (1895–1983) se zcela jistě nemýlil, když vroce 1930 poznamenal, že: „Smysl pro význam etického principu pro vztah lékaře knemocnému nevzniká nikdy účinkem speciálního studia filosofického. Mravní vědomí je vždy důsledkem současných názorů, charakterizujících epochu, je vždy vsouhlasu se soudobou kulturou ducha. Klesá-li kulturní úroveň, stává-li se zlékaře jen technik medicíny, mizí mravnost ze vztahu lékaře knemocnému, apřes veškeré vědecké objevy lékařství upadá“ (Altschuller, 1930).

Máme-li se tedy pokusit oretrospektivní charakteristiku specifických vztahů mezi lékaři apacienty, pak můžeme jako hodnoticí kritérium použít právě úroveň všeobecné kultury dané doby. Apatrně nemůžeme začít nikde jinde než uučení zakladatele evropské medicíny, tedy uHippokrata.

Hippokratovští lékaři poprvé azřetelně formulovali základní pravidla, podle nichž by se měl lékař chovat ke svým pacientům, kolegům aveřejnosti. ZHippokratovy přísahy dodnes víme, že by lékař měl činit vše pro blaho svých nemocných, žádnému znich by neměl uškodit, připravit ani podat nevhodný, nebo dokonce smrtící lék, že by se měl vyvarovat obtěžujícího jednání (dnes bychom řekli, že sexuálního harašení), neměl by se dopustit potratu akonečně, že by měl dodržovat lékařské tajemství. Méně je známo, že měl (ikdyž vpřísaze neuvedenou) povinnost zajistit umírajícímu zpověď asvátost posledního pomazání. Stejně tak měl vpřípadných soudních sporech svědčit spravedlivě ařádně.

Zajímavé je, že dodnes známou přísahu skládal adept lékařství do rukou svého učitele ve chvíli, kdy ho dotyčný přijímal ke studiu. Jak pěkně ukázal Skripnik, přísaha byla de facto smlouvou doplněnou „poplatkem na společné živobytí“, kterou byl „učedník“ (resp. student lékařství – pozn. aut.) „adoptován svým učitelem“. Lékařství bylo tehdy chápáno „jako rodinné dědictví“, které si adept osvojoval „bok po boku lékařových synů“, aproto získané znalosti „nesměl předat mimo klan“ (Skripnik, 2013). Se znalostí této okolnosti pak neudivuje ta část přísahy, ve které je uvedeno: „budu si vážiti svého mistra vtomto umění jako svých vlastních rodičů, budu se sním dělit osvůj příjem, budu mu dávati to, čeho bude mít nedostatek“ atd.

Vyspělost avěhlas lékařských škol, jichž byla vhistorickém Řecku celá řada, se tedy týkaly nejen faktických medicínských znalostí té doby, ale také jejich mravního profilu. Hippokratova tzv. kójtská škola je pokládána, když ne za nejvýznačnější, tak za jednu znich právě proto, že deklarovala etické principy, na kterých byla později vystavěna západní medicína. Ikdyž hippokratovští lékaři dodržovali stanovená pravidla, je nutné je chápat především jako vytyčený étos, ke kterému by se lékaři jiných lékařských škol měli nejen hlásit, ale ve skutečnosti jej naplňovat.

Pojem étos označuje společenský obyčej nebo také mravní základ, kterému jako fenoménu věnovali řečtí filozofové značnou pozornost. Návazně byla vyznávána kalokagathia, tedy mravní ideál ušlechtilosti, který byl vŘecku pěstován scílem „dosáhnout krásné mužnosti se zásadami: moudrost, statečnost, umírněnost“ (Etika, 1920) akterý, jak víme, našel své místo vetických zásadách určených lékařům. Unás se vsoučasnosti aopakovaně problému étosu lékařů věnuje J. Kořenek (Kořenek, 1999).

Není účelem tohoto příspěvku popisovat dobové problémy praktické medicíny, aproto jen připomeňme, že mnozí nemocní svého lékaře neměli. Lékařů bylo málo, atak se lidé sprosbou opomoc často obraceli na dostupné aživnost bez vzdělání provozující lazebníky aranhojiče. Svěřovali se také do rukou kamenořezů akýlořezů, stejně jako bradýřů. Plné ruce práce měly iporodní báby. Chirurgie ani porodnictví tehdy nebyly součástí medicíny. Nemocní se proto nezřídka dostávali do „péče“ fušérů apodvodníků. Vnávaznosti na tyto skutečnosti pak hippokratovští lékaři reprezentovali to, co by bylo dobré, aby bylo obecně splnitelným ideálem. Vzhledem ktomu, že etika vytyčuje mravní ideály, které „mají být“, lze jejich úsilí nadmíru ocenit.

Po dlouhá staletí byl mezi lékaři apacienty vztah, který zpětně označujeme jako paternalistický. Jeho charakteristickým rysem byla výrazná asymetrie daná mimořádným vzděláním lékařů, které jim zajistilo ivýjimečné postavení ve společnosti. Je logické, že povinnosti byly uloženy právě jim jako osobám vzdělaným, dominantním, atudíž iodpovědným. Po staletí bylo pěstováno aristokratické pojetí lékařství sdůrazem na to, aby se lékař choval kpacientům laskavě, přátelsky aukázněně. Nemocní ajejich rodiny si vážili vzácné lékařovy péče anebylo třeba oboustranně vyhovující vztah měnit. To je patrně důvod, proč nelze vdobové literatuře najít žádné bližší informace, které by dovolovaly udělat si představu oskutečné plasticitě paternalistického vztahu lékařů apacientů. Lze se ale právem domnívat, že všichni lékaři nevyznávali hippokratovská pravidla av praxi se jimi neřídili. Také určité historické etapy buď opomíjely (středověk), nebo se naopak hrdě hlásily ketické tradici řeckého lékařství (renesance). Faktem je, že základní etická pravidla byla lékařům intermitentně as různou intenzitou připomínána vprůběhu všech staletí.

Značnou roli ve zvyšující se úctě klékařům sehrávala itzv. etika soucitu, jejíž podstatou je zaměřenost na druhé. Tak např. vtextu Konstantina Afrického z11. století se lze dočíst, že lékař „má sáhnout ido své vlastní peněženky akoupit pro chudého potřebný lék“ (Skripnik, 2013).

Historii etiky soucitu by bylo vhodné věnovat náležitou pozornost, protože pozdější praxe tzv. lékařů chudých nebo těch, kteří si od bohatších pacientů nechali zaplatit více, aby mohli poskytnout péči nemajetným lidem, stejně tak jako rozvoj sociálního lékařství na počátku 20. století ovlivňuje postoje icelé řady současných nemocných avnáší do vztahu klékařům konstantní prvek. Dodnes jsou mnozí lidé přesvědčeni, že lékař je nebo má být ochoten aschopen se kdykoliv akdekoliv angažovat pro druhé, jmenovitě nemocné lidi. Zvyšující se odborné znalosti adovednosti lékařů, stejně tak jako prakticky uplatňovaná etika soucitu zcela nepochybně posilovaly důvěru nemocných, která byla zjejich strany vpaternalistickém uspořádání vzájemných vztahů značná. Většina lidí byla bezvýhradně přesvědčena, že každé rozhodnutí lékaře je nejen správné, ale také jedině možné. Vdobách omezených medicínských prostředků to byla patrně pravda.

Ke cti historiků lékařství je nutné uvést, že poctivě apodrobně zpracovali životopisy slavných lékařů, popsali jejich vědecké přínosy, jakož ijejich obětavé činy vdobách epidemií aválek. Informací ovzájemném vztahu lékařů apacientů je však poskrovnu alze je získat jen zpoznámek některých lékařů až v18., častěji až v19. století, případně zbeletristických děl.

Příkladem mohou být texty Josefa Thomayera (1853–1927). Tento zakladatel české internistické školy napsal Pestré kapitoly, kde se lze dočíst otom, jak léčil některé slavné osobnosti, ale i„obyčejné“ pacienty. Na základě těchto informací si lze udělat představu odobovém vztahu lékaře kpacientům ačástečně inaopak. Jeho pozoruhodné úvahy apostřehy zlékařské praxe jsou reprezentativně uspořádány vpublikaci Ze zápisků lékaře (Thomayer, 1977).

Zajímavé pojednání snázvem Nemoci azdravotní péče vdílech českých písmáků vdruhé polovině 18. aprvní polovině 19. století napsala historička Ludmila Hlaváčková (Hlaváčková, 1976). Autorka správně konstatovala, že „naši historici dosud celkem nevěnovali pozornost pramenům, které dovolují učinit si představu otom, jaký vztah měli kmedicíně azdravotnictví té které doby tehdejší obyvatelé“ (Hlaváčková, 1970), asama se ujala vtéto věci iniciativy. Uveďme proto alespoň její studii snázvem Zlékařských deníků J. V. Podlipského, který byl známým aúspěšným lékařem, apro pohled zdruhé strany také studii nazvanou Lékaři aléčení vpamětech F. V. Heka, který byl nejen kupcem vDobrušce, ale také výrazným nespokojencem spéčí lékařů.

Josef Podlipský (1816–1867) byl lékař, novinář apolitik. On ijeho manželka, spisovatelka Sofie Podlipská (1833–1897), patřili kintelektuální elitě své doby. Zmimořádných pracovních záznamů Podlipského ojeho vlastní lékařské praxi zjistíme, že své pacienty přijímal jednak ve svém bytě, jednak je navštěvoval vjejich domácnostech, kde zpravidla vyšetřil nejen akutně nemocného, ale iostatní členy rodiny. Jeho lékařská praxe byla proslulá, znal se nejen spředními osobnostmi své doby, ale mnohé znich také léčil (např. K. Havlíčka Borovského, B. Němcovou, P. J. Šafaříka, J. Erbena, F. Čelakovského, K. Sabinu adalší). Pečlivý Podlipský si mimo jiné zapisoval honoráře, které od svých pacientů požadoval. Bez ohledu na četnost návštěv mu byl odměnou zpravidla jeden zlatý. Vsouhlase setikou soucitu ošetřoval nemajetné občany zdarma. Připomeňme, že vté době byly finanční rozdíly mezi pevnými platy venkovských nebo městských lékařů značné ana pořadu dne byla nejenom snaha oúpravu asjednocení tax, ale také ojejich navýšení. Ikdyž nemajetní pacienti byli vděční za lidumilný přístup Podlipského, někteří jeho kolegové ho za to kritizovali (Hlaváčková, 1967).

F. V. Hek (1769–1847) byl vyzván redakcí časopisu Der Bruderbote, který vydávali Čeští bratři, aby napsal své paměti, které pak opravdu byly zveřejněny. Vnich nejprve popsal onemocnění svého otce. Po neúspěšných pokusech matky zvládnout zdravotní obtíže manžela domácími léčebnými av té době obvyklými praktikami kněmu přivolali městského lékaře. Po jeho intervenci došlo kúmrtí nemocného aHek byl přesvědčen, že „lékařská pomoc, kterou museli draze zaplatit, přispěla zřejmě pouze kdřívějšímu úmrtí pacienta“ (Hlaváčková, 1970). Ještě smutnější zkušenost pak zažil při stonání své manželky. Povolal kní lékaře „považovaného za schopného“, který „na prvý pohled určil diagnózu“ a„pustil nemocné žilou tak silně, že omdlela“. Vzhledem ktomu, že lékař chtěl vtéto terapii pokračovat idalší den, Hek mu raději vyplatil neobvykle vysoký honorář 10 zlatých (oproti běžné taxe 1 zlatý) stím, aby knim pan doktor již raději nechodil. Protože ani zkušenosti sdalšími lékaři nebyly lepší, Hek na ně zanevřel, ostře je kritizoval anásledně se stal zaníceným zastáncem léčby bylinami apozději Hahnemannovy homeopatické metody, která byla tehdy novinkou. Podstatné je, že Hekovy „paměti jsou dalším důkazem toho, že dnešní představy onekritickém přijímání soudobého léčení pacienty nutno brát srezervou amít vždy na paměti, jaké zkušenosti měli tito lidé slékaři“ (Hlaváčková, 1970). Jisté je, že zejména vzdělaní lidé, mezi něž F. V. Hek patřil, „kriticky přemýšleli“ nejen odobových metodách medicíny, ale také olékařích.

Nabízí se samozřejmě otázka, zda lze F. V. Hekovi vůbec věřit. To proto, že své paměti psal se značným odstupem let, ataké proto, že mohl reprezentovat vždy existující kverulanty. Takový názor je třeba odmítnout, protože F. V. Hek byl mimořádně vzdělaným ačestným člověkem. Patřil mezi skupinu východočeských vlastenců aspisovatelů. To jsou důvody, proč jeho postavení včeské krásné literatuře popsali Ptáček aŠůla (2005). Pro zajímavost dodejme, že Hek se stal inspirací pro Aloise Jiráska, který podle něj vytvořil všeobecně známou literární postavu F. L. Věka (Ptáček, Šůla, 2005).

Jistě lze namítnout, že uvedené příklady jsou vybrány nahodile anevypovídají ovětšinově správné strategii paternalistického vztahu mezi lékaři anemocnými, aproto je vhodné připomenout kritická slova celé řady lékařů, která mířila „do vlastních řad“. Vrozporu se současnou glorifikací první československé republiky to byli lékaři zabývající se některými problémovými okruhy lékařské etiky, kteří úroveň vzájemných vztahů mezi lékaři apacienty považovali za neutěšenou adoporučovali způsoby, jak ji zlepšit. Tak např. Václav Cedrych (1934) litoval, „že prohloubená specializace lékařství ana druhé straně jeho zlaicizování péčí denního tisku ačasopisů pomohly odstranit domácího lékaře azničily bývalé vzácné vztahy mezi lékaři anemocnými“. Odkazoval na hippokratovskou tradici abyl přesvědčen, že kvalitativní změnu zaručí jen „dobrá erudice vědecká asmysl pro etiku“. Navrhoval, aby se medici učili vlídnosti, taktu atrpělivosti knemocným, azdůrazňoval inutnost dodržovat základní deontologická (povinnostní) pravidla vůči kolegům aveřejnosti. Ve stejné době vyzýval František Hamza (1921) kvlídnosti ksociálně slabým nemocným azabýval se praktickou etikou. Také vúvodu citovaný Grigorij Altschuller (1930) patřil mezi kritiky tehdejších vztahů mezi lékaři apacienty. Jmenovaní lékaři však nebyli ve své kritice osamoceni ajejich úsilí okvalitativní změnu nakonec vyústilo vnávrh na ustanovení tzv. lektorátů deontologie (ta je dnes součástí lékařské etiky). Dramatická historie vzniku lékařské etiky jako oboru je popsána jinde (Haškovcová, 2015). Zde jen konstatujme, že vkaždé epoše vývoje lidstva se lidé domnívali, že mravy jsou pokleslé aže doby minulé „musely“ být vtéto věci rozhodně lepší. Takové nelichotivé hodnocení každých současných poměrů se samozřejmě týká ietiky vlékařství.

Opusťme ale doby dávno minulé, ikdyž nepochybně zajímavé, zdnešního pohledu často zkreslené aněkdy ibezdůvodně mýtizované, akonstatujme, že počátkem 2. poloviny 19. století se pomalu as nebývalou progresí začala rozvíjet vědecká medicína, která si vynutila změny iv organizaci zdravotní péče. Všichni víme, že dominantní dyadický vztah lékaře apacienta byl stále více nahrazován institucionalizovaným atýmovým způsobem péče. Nejprve ojediněle, ale nejpozději po 2. světové válce se problematika nutně se měnících vztahů mezi lékaři apacienty dostala do popředí zájmu odborníků, kde zůstává dodnes.

Julika Lossová (2012), která se zamýšlela nad důsledky změn vmedicíně, upozornila, že už vroce 1981 popsal Arnold Relman tzv. tři revoluce, které podmínily změny ve vzájemných vztazích lékařů apacientů. První znich nazval expanzí medicíny adatuje ji do období 1945–1970. Je charakteristická pokrokem vmedicíně aspecializací lékařů. Počátek druhé revoluce klade do roku 1970 anazývá ji tlakem nákladů. Ten spočívá vtom, že se od lékařů očekává ipřesná evidence limitovaných finančních zdrojů, tedy to, co jiní autoři později charakterizovali jako byrokratizaci medicíny snezbytnými ačastými kontrolami. Lossová vtéto souvislosti uvedla, že za takové situace pak „lékařská služba není spojena sžádnou euforií“ aodklon od práce sindividualitou pacienta je logickým důsledkem takto nastaveného systému. Třetí revoluci nazval Relman revolucí informační. Ta má své výhody (např. pacienti jsou vzdělanější), ale také nevýhody (spacientem není třeba rozmlouvat, protože si najde informace sám). Autor odhadoval, že vbudoucnosti bude nezbytný „důraz na vztahový aspekt léčení“ (Loss, 2012). Vtom se nemýlil amy už víme, že právě na konci 70. let avýrazně v80. letech 20. století byla evidentní snaha navrátit subjekt, tedy pacienta, do každodenní medicínské praxe. Prakticky se oto snažíme stále, azejména unás je důsledkem neukončené budování partnerského vztahu mezi lékaři anemocnými.

Vpodnětné úvaze zroku 2012 Lossová zdůraznila, že na straně pacientů došlo knebývalému vzestupu očekávání. Vatmosféře terapeutického optimismu (medicína umí přece zázraky) pacienti spoléhají na omnipotenci medicíny anestarají se náležitě osvé zdraví. Doplňme, že jiní si učinili zpéče osvé zdraví životní program. Obtěžují lékaře skaždou „maličkostí“ avyhledávají neterapeutické metody zkrášlení. Oba extrémy jsou škodlivé, ztoho druhého dobře profitují výrobci nejrůznějších doplňků stravy anezastírejme, že také reprezentanti estetické chirurgie. Ostatně nejen proto je chirurgie, na rozdíl od minulosti, vysoce ceněna achirurg je vnímán jako „heroická postava“. Smrt, která kživotu patří, považují nemocní (nebo jejich rodiny) za selhání lékařů. Autorka připomněla, že ještě v19. století (anepochybně ipozději – pozn. aut.) lékař poslouchal pacienta „suchem na zádech“, aměl sním tudíž fyzický kontakt. „Dnes při CT vyšetření sedí lékař dokonce vjiné místnosti.“ Proto je třeba uvažovat o„balanci techniky alidství“, jinak řečeno vyvážit „imperativ technický aimperativ etický“. Vzávěru svého příspěvku Lossová (2012) konstatuje, že orientace na cenu anáklady způsobila „kolonizaci medicíny ekonomikou“.

Jistě bychom mohli pokračovat auvažovat odiktátu ekonomů ao souvisejících modelech zdravotní péče (vědecký, úřednický, resp. byrokratický, juristický atd.), ale sohledem na téma přidejme ještě čtvrtou revoluci, kterou reprezentuje proměna pacienta vklienta. Vhippokratovské tradici byl pacient především trpící člověk, kterého bral lékař vochranu akterému se snažil pomoci. Klient neboli zákazník zastává jiné role, ikdyž třeba strádá obtížemi nemoci. Aniž bychom zpochybňovali právo pacienta na názor ana jeho rozhodnutí či spolurozhodování, kdo ajakými metodami (zejména je-li jich více) ho bude léčit, zákazník si nejen vybírá lékaře, ale také objednává léčbu, za kterou řádně zaplatí. To už není partnerský, ale zákaznický, resp. spotřebitelský model. Zdravotnická péče se stává službou, medicína produktem arole lékaře je (alze odhadovat, že inadále bude) degradována na vykonavatele přání klientů. Už dnes je snížena ochota pacientů podřídit se radám lékařů. Když se Giovanni Maio (2012) zamýšlel nad napětím mezi službou lidem aslužbou zákazníkům, které dnes vmedicíně existuje, uvedl dvě podstatné věci. Podle jeho názoru „medicína aekonomie nejsou antipody, ale ekonomie má (nebo by měla mít – pozn. aut.) vmedicíně služebnou, nikoliv diktující roli“. Odmítá totalizaci tržního myšlení vmedicíně, ale existenci trhu vní připouští. Současné podnikatelské aktivity lékařů, stejně jako přání klientů vedou ktomu, že moderní medicína „přináší nabídku především zdravým lidem místo péče nemocným“ (iu nás realizovaná akritizovaná strategie „zdraví pro zdravé“) (Maio, 2012). Vtakových podmínkách vzniká inový typ lékařů, které nazývá inženýry vztahů. Společně sautorem budeme vbezprostřední budoucnosti hledat odpovědi na následující otázky: „Je služba zákazníkům ještě medicínou?“ a„Jak odkrýt sociální oblasti vkonceptu trhu?“ (Maio, 2012). Doprovodným, ale důležitým problémem bude odlišit terapeutické aneterapeutické zákroky lékařů. Na ty první byli lékaři soustředěni celá dlouhá staletí, ty druhé asociují (nejen) shuman enhancement (vylepšování lidí). Vtéto souvislosti zatím diskrétně, ale přece jen zaznívá otázka, zda je medicína ještě posláním, jakým po dlouhá staletí byla, nebo profesí, která podléhá pravidlům jako „každá jiná“.

Poslední historicky výraznou změnou je proměna základního paradigmatu medicíny. Její reprezentanti, tedy lékaři, uznávali celá dlouhá staletí jako nejvyšší hodnotu život člověka asvým nemocným se snažili pomoci tak, aby je pokud možno zpět do života zase vrátili. Vposledních 30 letech však pomalu ajistě dochází kre-hierarchizaci hodnot ana první místo se se stále větší razancí dostává individuální svoboda. Důsledky pro počínání lékařů ajejich vztah kpacientům to výrazně ovlivňuje dnes už také unás. Zatím se potýkáme především stím, že někteří nemocní odmítají léčbu nebo její část, ikdyž nezřídka chápeme důvody takového počínání ahorlivě diskutujeme i„právo“ nemocných na ukončení jejich života. Vodborném diskurzu je shoda vnázoru na předem vyslovené přání, proto bylo zakotveno iv české legislativě. Vpraxi je však zmnohých, zejména formálně administrativních důvodů zatím používáno výjimečně. Kasistované sebevraždě nebo přímo keutanazii však převládá zdrženlivost (nejen) českých lékařů aradikalizace části laiků. Téma je závažné apřesahuje možnosti tohoto příspěvku (Haškovcová, 2012; Ptáček, Bartůněk, 2012). Proto se omezme na konstatování, že přes všechny dramatické proměny medicíny aobsahy základních vzorců chování lékařů kpacientům zůstávají některé ideály apřání neměnné. Ideály řecké lékařské etiky ahippokratovská tradice jsou silné amnoho lékařů je inadále chce pěstovat. Změněné podmínky vtom však takovým lékařům úspěšně brání. Lze pozorovat, že étos lékaře je zatlačován do privátní, resp. individuální lékařovy sféry. Připusťme ale, že řadě lékařů je trh zdravotnických služeb azákaznický model vztahů knemocným blízký, dobře se vněm uplatňují alze odhadovat, že kušlechtilým cílům pomoci nemocným jsou přidruženy ijejich finanční zájmy. Podobná polarita se vyskytuje rovněž ulaiků, pokud jsou zdraví. Když je ale postihne nemoc, „rozpomenou“ se na „zlaté časy“ apřejí si mít lékaře vzdělaného, moudrého alaskavého, který jim porozumí apomůže, tedy takového, který odpovídá reálným iidealizovaným tradičním představám. Současné rozvolněné vzájemné vztahy však redukují jejich důvěru nezřídka nejen kjednotlivým lékařům, ale ike zdravotnickému systému, který je silně ovládán tzv. medicínsko-průmyslovým komplexem (medical industrial complex) smimořádným angažmá farmaceutických firem. Důvěra byla základním aurčujícím prvkem ve vztahu nemocných klékařům, což je mimořádně závažný jev. Vnově vzniklém ajednotlivci prakticky neovlivnitelném prostředí se celé řadě lékařů nesnadno pracuje anemocným těžce stůně. Čas ukáže, zda naše moderní kultura se všemi vědeckými poznatky atechnickými dovednostmi opustí, nebo naopak znovu obnoví tradiční etické ideály vlékařství. Kolo dějin nejde vrátit zpět alze predikovat, že bude nutné nově stanovit etický rámec moderního lékařství, stejně jako nová pravidla pro vzájemný vztah lékařů apacientů. „Vylít vaničku is dítětem“ by bylo chybou. Proto ani vnových nebo jen modifikovaných aokolnostmi podmíněných verzích etických principů by neměly chybět dvě základní věci. První by se měla týkat starosti každého lékaře oosud svěřených nemocných, která kprofesi lékařů integrálně patří. Druhá by se měla týkat zřetelnějšího vymezení role nemocných tak, aby zachovala důvěru klékařům, apokud možno eliminovala hrozbu jejich „diktátu“ vobjednávání si zdravotnických služeb. Úkol je nesnadný, protože praktická úspěšnost každých pravidel je limitována tím, zda jsou pro většinu zúčastněných stran akceptovatelná. Proto je třeba závěrem zdůraznit, že ke vzniku kvalitativně nových afunkčních vztahů mezi lékaři apacienty nepomohou ušlechtilé arelativně často zaznívající apely ani etické kodexy. To proto, že kromě Hippokratovy přísahy aněkterých výjimečně zdařile koncipovaných textů jsou pouze neživou snůškou „svatých pravd“, apředstavují tak nejen módní formalitu, ale dokonce ipast siluzí řešených nebo vyřešených problémů, ne záchranu vnejisté apřekotně se měnící realitě (Haškovcová, 2006).

Máme-li navázat na úvodní slova Altschullera, pak se soudobá kultura vyznačuje mimořádným vědeckým rozvojem avyspělou technikou, na kterou jsme právem hrdi. Měli bychom však vážně uvažovat také ojejích negativních dopadech. Ty spočívají vtom, že „bezprecedentně vysoký vědecký pokrok atechnologický vývoj zvláště vinformačních technologiích abiologii lidi sbližuje známostmi amožnostmi komunikace, ale nezlepšuje morální kvalitu vztahů“ (Zikmund, Paulas, 2013). Jak zlepšit morální úroveň vztahů mezi lidmi anejen vmedicíně, je otázkou, na kterou zatím není známa odpověď. Potěšitelné však je, že ji řada lidí aktivně apoctivě hledá.

Literatura

■ALTSCHULLER, G. Etika vlékařství ve svých vztazích kosobě Hippokratově ak filosofii pozdějších věků. Praha: Spolek českých lékařů, Thomayerova sbírka 155, 1930.

■CEDRYCH, V. Úvahy zlékařské deontologie. Věstník českých lékařů, 1934; 46 (38): 1009–1012.

■ETIKA (heslo). Masarykův slovník naučný, 2. díl. Praha: Československý kompas, 1920. s. 627.

■ÉTOS (heslo). Akademický slovník cizích slov A–Ž. Praha: Academia, 2001. s. 207.

■HAMZA, F. Úvahy osociální péči zdravotní. Praha: Ministerstvo veřejného zdraví atělesné výchovy, 1921.

■HAŠKOVCOVÁ, H. Etické kodexy – záchrana, past nebo módní formalita? Vita activa, vita contemplativa Janu Sokolovi ksedmdesátým narozeninám. In KRUŽÍK, J. (ed.) Praha: FHS UK, 2006. s. 328–334.

■HAŠKOVCOVÁ, H. Co má větší hodnotu: život člověka, nebo jeho svoboda? In PTÁČEK, R., BARTŮNĚK, P. Eutanázie – pro aproti. Praha: Grada Publishing, 2012. s. 24–30.

■HAŠKOVCOVÁ, H. Lékařská etika. 4. vydání. Praha: Galén, 2015.

■HLAVÁČKOVÁ, L. Zlékařských deníků J. V. Podlipského. Čas Lék čes, 1967; 106: 1305–1309.

■HLAVÁČKOVÁ, L. Lékaři aléčení vpamětech F. V. Heka. Farmakoterapeutické zprávy, 1970; 4: 285–288.

■HLAVÁČKOVÁ, L. Nemoci azdravotní péče vdílech českých písmáků vdruhé polovině 18. aprvní polovině 19. století. Český lid, 1976; 63: 33–39.

■KOŘENEK, J. Étos lékaře na jevišti proměnlivých her ohodnoty. Čas Lék čes, 1999: 150–152.

■KROPÁČEK, L., PAULAS, J., ZIKMUND, M. T. Po cestách kamenitých. Oživotě, islámu akřesťanské víře. Praha: Vyšehrad, Edice rozhovory, 2013.

■LOSS, J. Wandel der Medizin – Folgen für Artz und Patient. In EINHÄUPL, K. M. (ed.) Chancen und Grenzen (in) der Medizin. Düsseldorf: Hanns Martin Schleyer Stiftung, 2012. s. 39–46.

■MAIO, G. Moderne Medizin zwischen Dienst am Menschen und Kundendienst – eine ethische Grenzziehung. In EINHÄUPL, K. M. (ed.) Chancen und Grenzen (in) der Medizin. Düsseldorf: Hanns Martin Schleyer Stiftung, 2012. s. 47–53.

■PTÁČEK, J., ŠŮLA, J. Dva dobrušští občané včeské krásné literatuře. Město Dobruška vExpedici F. L. Věka, 2005.

■PTÁČEK, R., BARTŮNĚK, P. akol. Eutanázie – pro aproti. Praha: Grada Publishing, 2012.

■SKRIPNIK, O. Opřísaze, univerzitních sponzích aHippokratovi. Magisterská práce. Praha: FHS UK, 2013.

■THOMAYER, J. Ze zápisků lékaře. Praha: Avicenum, 1977.

1.2Vztah lékaře apacienta zpohledu pacienta

Jaroslav Hořejší

Tématem tohoto příspěvku je vztah lékař–pacient zpohledu pacienta, atak nejpříhodnější bude začít jej pacientským příběhem. Nejde přitom opacienta vkritické situaci po mnohočetném traumatu, ani onemocného čekajícího na transplantaci nebo prodělávajícího protinádorovou léčbu. Jde opacientku se zdánlivě banálním onemocněním – atopickým ekzémem. Podle mého názoru však právě tento příběh dobře ukazuje, jak obtížné až nemožné může někdy pro lékaře být pochopit aakceptovat pacientův pohled. Text příběhu jsem překládal vroce 1995 pro českou verzi časopisu JAMA ajmenoval se Moje kůže je pouze vrcholkem ledovce. Napsala jej paní Irene A. Crosby, která po celý život trpěla chronickým atopickým ekzémem.

1.2.1Moje kůže je pouze vrcholkem ledovce

Současný stav léčby atopického ekzému mě neuspokojuje – vás ano?

1.2.2Poznat nemoc na vlastní kůži

…Já sám jsem se otom všem dozvěděl poněkud více teprve docela nedávno, atedy příliš pozdě na to, abych toho mohl využít vpéči osvé pacienty. Zhruba od čtyřiašedesátého roku svého života se mi dostalo několika příležitostí pohlédnout na interní medicínu ichirurgii zpozice pacienta upoutaného na lůžko, adozvědět se tak více nejen onich, ale také osobě samém. Suma sumárum – co jsem spatřil, se mi líbilo, ovšem pouze retrospektivně. Tedy poté, co jsem byl znemocnice znovu propuštěn domů. Při pobytu na lůžku jsem naopak dospěl kzávěru, že být pacientem je docela tvrdá práce.“

1.2.3Pohled lékaře apohled pacienta

1.2.4Co znamená vztah lékař–pacient?

1.2.5Svět lékaře asvět pacienta

■Její nejnižší a„nejprimitivnější“ rovina je výrazová aemoční, neverbální; např. výrazy bolesti či strachu.

1.2.6Empatický lékař

Závěr

Literatura

1.3Právní souvislosti vztahu lékaře apacienta

Jan Mach

1.3.1Právní základy vztahu lékaře apacienta

1.3.2Technologická koncepce medicíny

1.3.3Ošetřující lékař podle zákona av praxi

1.3.4Iatropatogenie – poškození pacienta nemocničním prostředím achováním zdravotníků

1.3.5Ekonomické limity ve vztahu lékaře spacientem

Závěry

Literatura

1.4Etické souvislosti vztahu lékaře apacienta

Marek Vácha

1.4.1Paternalismus: velký lékař amalý pacient

1.4.2Partnerství: stejně velký lékař astejně velký pacient

1.4.3Realita: větší lékař amenší pacient

1.4.4Dobro občana adobro pacienta

1.4.5Princip autonomie mimo nemocnice

1.4.6Princip autonomie ve zdravotnictví

1.4.7Mezi paternalismem apartnerstvím

Závěr

Literatura

1.5Psychologické souvislosti vztahu lékaře apacienta

Jiří Raboch, Josef Pavlát

1.5.1Terapeutický vztah

1.5.2Problémy vztahu lékaře apacienta, jejich řešení

1.5.3Ohrožený terapeutický vztah

Literatura

1.6Sociologické souvislosti vztahu lékaře apacienta

Literatura