Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

STRAŠIDLÁŘ
Mezi námi ze záhrobí

Ilustrace Zdeňka Študlarová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod© Grada Publishing, a.s., 2012
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6191. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Počet stran 64
První vydání, Praha 2016
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9153-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9152-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5629-5 (print)

Průvodce se představuje

Jmenuji se Egon a budu vám vyprávět o strašidlech, přízracích a tajemných jevech ze záhrobí. Prý se na to dobře hodím. Asi je to pravda, protože o záhrobí sháním informace již přes šest set let, kdy jsem na světě. Chtěl bych se tam konečně dostat, avšak třebaže jsem se o záhrobí dozvěděl již hodně, stále se mi to nedaří.

Mám havraní podobu, ale havranem jsem od počátku svého bytí nebyl. Býval jsem člověkem. V Šumperku, odkud pocházím, jsem byl váženým občanem a městským radním. S ostatními radními i s purkmistrem jsem ale býval velmi často v rozepři, a to se mi vymstilo.

„Egone! Ty si neustále vedeš svou a krákoráš jako starý havran! Kéž by ses havranem skutečně stal, aby od tebe byl už pokoj!“ křikl na mě jednou purkmistr.

Rozzlobilo ho, když jsem byl opět, jako již mnohokrát předtím, jediný ze všech proti jednomu jeho návrhu. Byl podle mne stejně hloupý jako ty předešlé.

„To je fakt! Bez ustání krákoráš a protestuješ, ať jednáme o čemkoliv! Jsi opravdu jako havran a měl by ti narůst zobák,“ přidal se k purkmistrovi další z mých kolegů.

„Tvoje věčné krákorání už doopravdy není k vydržení, havrane zatracený, proklatče proklatá!“ vystupňoval odpor vůči mně další z radních.

A pak se to stalo. Ucítil jsem, že se scvrkávám a moje podoba se mění. Kdo ví, kdo tehdy potupnou kletbu zaslechl, ale zafungovala. Stal se ze mě havran. Nevím, zdali to mé kolegy potěšilo, anebo naopak vylekalo. Já sám jsem zpanikařil a ulétl otevřeným oknem. Vůbec jsem nevěděl, co si počít. Domů jsem se v havraní podobě mohl jen těžko vrátit. Beztak by mě nikdo nepoznal, a mluvit, abych mohl říct, kdo jsem a co a jak se se mnou stalo, jsem nedokázal. Až mnohem později jsem se naučil, jak lze hovořit lidskou řečí, když má člověk, proměněný v havrana, namísto úst zobák.

Radní včetně purkmistra mou proměnu zatajili. Byli rádi, že se mě zbavili, a dohodli se, že o ní pomlčí a zůstane tajemstvím. Po městě se rozkřiklo, že jsem zmizel. Já jsem od té doby žil v lese a živil se na blízkých polích. Něco jsem o havranech věděl, a tak jsem se bytím ve své nové podobě protloukal, jak se dalo. Jak jsem časem nabýval nové vědomosti, dařilo se mi přece jen lépe než na počátku existence v havraním těle.

Dál už o sobě ale vyprávět nebudu. Vše důležité již víte a nic převratného se se mnou za celá ta dlouhá staletí nestalo. Mluvit umím, ale psát pařátem nedokážu. Takže nyní nadiktuji písaři, co o záhrobí vím, aby to zapsal a abyste si to vy mohli přečíst.

Ozamilovaném mládenci chráněném duchy

Zadívkou ze Zdíkovce na Vimpersku, která se mu zalíbila na tancovačce, nebylo zatěžko docházet mladíkovi, který sem měl ze své domovské vsi dobrou hodinu cesty. Místním chlapcům nebylo po chuti, že by jim nejkrásnější dívku zobce odvedl přespolní. Třebaže předtím soupeřili ojejí přízeň ajeden druhému by nejraději nasadili psí hlavu, vnastalé situaci je napadlo, že nejlepší bude, když se spolu domluví, jak vetřelce zapudit.

Chtěli, aby je při rokování nikdo neviděl anerušil, proto se sešli na hřbitově se starobylým kostelem, obehnaném zdí na kraji vsi. Dali hlavy dohromady arozumovali, co stím. Dohodli se, že si na opovážlivého cizáka počíhají, zbijí ho avyženou mu jeho choutky navždy zhlavy.

Jak se dohodli, tak učinili. Navečer, kdy do Zdíkovce pravidelně obden chodíval právě kolem hřbitova, na něj číhali schovaní za zdí. Avšak ke svému rozčarování uviděli, že tentokrát nejde sám. Před ním šel hlouček postav akousek za ním další skupinka. Nechali ho tedy projít bez úhony, ale úmyslu se nevzdali. Rozhodli se počkat, až se bude vnoci vracet. Jenže opět nebyl sám. Znovu před ním iza ním kráčeli jiní, ajeden dokonce vedle něj, atak se neodvážili nenechat ho vklidu projít.