Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin X.

Vražda v průhonickém parku

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 5840. publikaci

Odpovědná redaktorka Eliška Tersago
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Obálka Jakub Karman, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI

Copyright © Martin X.
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

ISBN 978-80-247-9722-9 (ePub)
ISBN 978-80-247-9721-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-5408-6 (print)

PŘÍBĚHY, KTERÉ SE V KNIZE ODEHRÁVAJÍ,
VYCHÁZEJÍ ZE SKUTEČNÝCH PŘÍPADŮ
DRUHÉ POLOVINY 90. LET 20. STOLETÍ.

UŽ JSEM MOHL BÝT MRTVEJ

Dveře od střižny bouchly, až se to rozlehlo chodbou. Krátce po poledni tam byl docela frmol, takže to nikoho ani nepřekvapilo. Ze střižny naštvaně odcházel Arnošt Vinš, pětatřicetiletý reportér malé televizní společnosti TV II. Moc nechybělo, a touhle dobou už málem ležel ve staré ruině na kraji Mostce s prostřelenou hlavou. To by rozhodilo i daleko většího kliďase. Už několikrát natáčel reportáže z operací mozku, a proto si jasně uvědomoval, že v případě střelného poranění by jeho šance na přežití byly mizivé. Ke všemu ho naštval vlastní štáb. Nejraději by z nich všech udělal nezaměstnané. To by ale svůj pořad nikdy nenatočil, protože sehnat tady v Mostci pod Smrkem alespoň průměrného kameramana a zvukaře bylo takřka nemožné. Takže měl dobrý důvod k tomu být pěkně naštvaný.

„Prostě se to sere,“ ulevoval si po cestě z budovy, ale vztek ho neopouštěl. Připravoval v Mostci již několikátý díl televizního Krimi magazínu, který se skládal z reportáží, rozhovorů s policisty, ukázek policejních zásahů, videofejetonů a dalších žánrů. I přes velice okleštěný rozpočet se snažil alespoň trochu zatraktivnit některé rubriky. V minulých dvou dílech si vypůjčil některé sekvence z akčních filmů, šikovně je sestříhal a pod ně načetl komentář o propojení krádeží aut s distribucí drog. Výsledek byl velice efektní. Jenomže tentokrát nic podobného neměl.

Dopoledne natáčel zásah městské policie proti závadovým osobám. Arnošt nemohl této nově vzniklé instituci přijít na chuť. Byla tu státní police na zásahy proti zločincům a šedý mor měl zas dohlížet na to, aby nebyla znečišťována veřejná prostranství a v zimě uklizený sníh. Tak na co další zbytečné mezičlánky? Snad jen, aby se někteří starostové mohli naparovat, že mají vlastní bezpečnostní složku. Ale Arnoštův šéf a majitel TV II byl dobrý přítel velitele městské policie v Mostci a slíbil mu, že natočí a představí veřejnosti jeho jednotku v tom nejlepším světle.

Spolupráce zpočátku neměla chybu. Natáčení strážníky bavilo. Bylo pro ně příjemným zpestřením, navíc v pracovní době. Dělali Arnoštovi pomyšlení, jako by snad chtěli vyvrátit všeobecně vžité tvrzení, že ti, co se pro nedostatek inteligence nedostali ke státní policii, skončili u městské. A tak, když si vymyslel, že natočí zásah proti závadovým osobám, které obsadily jeden polorozpadlý dům, nadšeně souhlasili, že mu zahrají nejen sami sebe, ale i ty závadové osoby. Na kraji Mostce vytipovali několik vhodných objektů, z nichž si Arnošt nakonec vybral neudržovanou vilku v divoké zarostlé zahradě.

Podle jeho představ měli zahradou proběhnout dva strážníci kolem bujného křoví do suterénu vily. Tam pak měli provést ukázkové zadržení. Nebylo na tom nic složitého. Stačilo jen, aby si aktéři hlídali kameramana a moc mu neutekli. Běžet s kamerou na rameni a snažit se udělat neroztřesené záběry není totiž vůbec jednoduché.

Na tuhle scénu angažoval dokonce dva kameramany. Jeden měl běžet spolu s policisty a druhý si je měl přebrat v domě a natočit samotný zákrok ve zdevastovaném suterénu. I přesto, že strážníci neměli žádnou zkušenost s prací před kamerou, rozhodl se Arnošt natočit akci na jeden zátah a posléze ji prostě sestříhat dohromady.

Sám si pak vybral strategické místo v rohu bytu, odkud bylo rozmláceným oknem vidět i do zahrady, takže mohl celou akci kdykoli zastavit, kdyby se neodvíjela podle jeho představ.

„Rozuměli jste všemu?“ ptal se ještě před první klapkou ve zpustlé zahradě. Pětkrát to nacvičili a nikomu se na tom nezdálo nic složitého. Všichni se tvářili zcela sebejistě jako Belmondové, nikdo se na nic nezeptal. Arnošt se domníval, že je vše jasné. S druhým kameramanem a závadovými osobami zaujali své pozice.

Venkovní kameraman vykřikl: „Kamera jede!“

„Akce!“ zařval Arnošt.

S kameramanem v místnosti byl domluvený, že až napočítá do tří (aby strážníci mohli doběhnout), zapne on kameru.

Arnošt pozoroval oknem běžící strážníky a bylo mu téměř do breku. Ti kluci běželi jak na nějaké přehlídce. Narovnaná záda a kolena zvedající vysoko do vzduchu. Byli tak prkenní, že mu připomínali běžící fošny. Kdyby to několikrát nenacvičovali.

„Stop!“ zakřičel a musel se hodně snažit, aby na něm nebylo poznat, jak moc je otrávený a nespokojený. Nechtěl podlomit jejich morálku. Čekali na každé pochvalné slovo jako snaživý pes na cvičáku. Kritika by určitě neměla žádný smysl.

Arnošt vyšel na zahradu a díval se do jejich udivených pohledů.

„Hele, přátelé, jste výborní,“ téměř je pochválil. A teď je trochu vypeskovat. „Jen to chce trochu života. Toho opravdového…“

V očích strážníků se však zračil jen zmatek. Neodflákli přece nic z toho, co po nich požadoval, tak co jim to povídá o opravdovém životě? Musel na to jinak. Tihle kluci potřebovali vidět nějakého kašpara, který jim názorně ukáže, co dělají špatně.

„Když honíte nějakého lumpa, taky neběžíte, jako byste spolkli pravítko a nezvedáte kolena pod bradu,“ začal Arnošt vysvětlovat. Tomu rozuměli. A když jim pak předvedl jejich běh (a trochu to pro názornost přehnal), strážníci se nepříliš vesele usmívali.

„Ale jinak jsem spokojený,“ ubezpečoval je Arnošt zadýchaně. „Chce to jen čucínek většího zápalu a můžeme jít domů.“ Nemusel jim ani objasňovat, že čucínek znamená v televizním žargonu nevelké množství čehokoliv, co je potřeba přidat nebo ubrat.

Ani další dvě klapky se nepovedly. Materiálu už měl natočeného dost. Zbývalo jen natočit samotné zadržení. Zbytek by už nějak sestříhal. Arnošt však doufal, že z nich vymáčkne víc, a tak je požádal o poslední pokus.

Strážníci začínali být pěkně uřícení, udýchaní a hlavně naštvaní – jak stále běhali sem a tam. Připadali si jako cvoci. To věčné pobíhání už jim lezlo na nervy, a tak najednou, jako by zapomněli hrát, nezvedali kolena metr vysoko a běželi naprosto přirozeně. V jejich tvářích se náhle objevilo čitelné napětí i rozčílení. Jeden z nich dokonce zničehonic vytáhl v běhu služební pistoli. Snad chtěl dát akci ještě větší dramatičnost, nebo to měl jen zafixované z výcviku.

Už bylo slyšet jejich dupání v chodbě. Ten s pistolí běžel jako první. Razantně podle scénáře vykopl chatrné dveře a vpadl do někdejší předsíně suterénního bytu. Jenže tam nešikovně došlápl na prohnilou dřevěnou a vlhkou podlahu, ujela mu noha a bezmocně se zřítil k zemi. Na podlahu upadl tak nešťastně, že mu pistole vylétla z ruky a po dopadu na zem z ní vyšel výstřel. Kulka trefila zešikma kovovou obrubu komínu starých, zašlých kamen na protější zdi. Od ní se však odrazila a s zlověstným zabzučením o několik málo centimetrů minula Arnoštovu hlavu, aby se nakonec rozplácla o zeď za ním. Vše se událo tak rychle, že si v první chvíli ani neuvědomili, co se vlastně stalo. Jako by se na moment zastavil čas.

Kurva, už jsem mohl být mrtvej, pomalu docházelo Arnoštovi. Během další půl minuty ho polilo horko a rozklepaly se mu nohy. Raději se opřel o zeď. Na to neměl nervy. Pokud to jen trochu šlo, všem problémům se vyhýbal a žádné kontroverze nevyhledával. A teď najednou malá lesklá střela uprostřed jeho čela, našla si mrcha málem cíl. Cítil, jak ho zeď chladí přes košili. To ho vracelo zpátky do reality.

Strážník se pomalu sbíral ze země. Ten idiot musel pistoli během běhu odjistit, nebo dokonce chodil celou dobu s odjištěnou zbraní, říkal si Arnošt. Policistovi se klepaly ruce. Ohrozil hodně lidí a jen o vlásek unikl neskutečnému průšvihu. Zvedl pistoli a před zraky kolegů obracejících oči v sloup ji demonstrativně zajistil a zastrčil zpátky do pouzdra.

„Jste v pořádku?“ zeptal se staroslivě Arnošta.

„Myslím, že jo. Ale bylo to jen o čucínek, co?“ ukazoval Arnošt na místo, kde kulka trefila zeď.

„Měl jste z prdele kliku,“ souhlasil s ním jeden ze strážníků a nevěřícně kroutil hlavou nad počinem svého kolegy. Takový kiks by neměl udělat ani úplný začátečník.

Jen co se Arnošt trochu oklepal, spustil rychlou řeč, aby mu nezačaly drkotat zuby.

„Jakou to má ráži?“

Ta otázka byla vyloženě směšná. Jako by se odsouzenec k smrti staral o to, zda je k šibenici provaz dobře uvázán a smyčka dostatečně pevná.

„To je devítka,“ pípl nedobrovolný střelec, jinak chlap jako hora.

Arnošt několikrát z devítky na střelnici střílel a věděl, jakou má razanci. Před chvílí měl opravdu z prdele kliku, jak trefně poznamenal jeden ze strážníků. Ohnul se pro zdeformovanou střelu. Kdyby ho trefila, dokázala by mu změnit obličej tak, že by připomínal nějaký kubistický portrét. Znovu mu přeběhl mráz po zádech. Pohodil s ní v dlani a pak ji schoval do kapsy. Bude ji nosit jako talisman. Třeba mu přinese štěstí.

„Pro dnešek, pánové, končíme,“ ohlásil. Teď už by se na nic nekoncentroval a městští policajti zrovna tak. Když překonal šok, vrátila se mu jako zázrakem dobrá nálada a byl velmi zvědavý na záběr s výstřelem. Pokud si vybavoval, celou dobu se strážník pohyboval ideálně před kamerou. Stačilo jen trochu duchapřítomně švenkovat. Jako třeba u fotbalového utkání, když brankář skáče robinsonádu.

Zabalili kamery a odjížděli do střižny. Všichni v autě mlčeli jako zařezaní. Jako by výstřel mířil na ně.

„Divím se, že ta banda kovbojů ještě někoho nevodkrouhla. Třeba nějakýho pejskaře, kterýmu se zatoulal čtyřnohý miláček,“ ušklíbl se řidič a technik v jedné osobě a sám sobě se zasmál. Kameramani se však jen mlčky dívali ven.

Arnošt je nechápal.

„Funus se odkládá, proč ta pohřební nálada? Co se děje?“ vyzvídal. Nikdo se však neměl k odpovědi. To je vážně štáb jak noha, úpěl v duchu. Ti kluci nejenže nebyli ani průměrní řemeslníci, ale ke všemu s nimi byla zábava jak s čerstvě vykopaným hrobem. A tak mlčky dojeli k areálu, kde byla střižna.

Ve střižně si Arnošt nenechal pustit denní práce od začátku, tak jako obvykle, ale chtěl rovnou vidět poslední záběry. Nikdo se však neměl k tomu, aby vložil kazetu do stříhacího přístroje a přehrál ji.

„Do háje, proč tam ta kazeta ještě není?“ pobízel je. „Přece tady nebudeme do zítřka.“

„To máš pravdu. Do zítřka tu nebudeme. Já jsem v té vile zapomněl pustit kameru. Záběr není,“ přiznal se kameraman a provinile sklopil oči, podobně jako předtím ten strážník. Arnošt mu v první moment nevěřil.

„To si ze mě děláš legraci,“ zmohl se na jedinou reakci. Ani na chvíli ho nenapadlo, že by největší akci celého dopoledne mohl kameraman prošvihnout.

„Rád bych,“ špitl kameraman.

Arnošt by dokázal pochopit, kdyby byl záběr rozklepaný, rozostřený, příliš tmavý, kdyby policajt vypadl z kantny, prostě cokoli… Ale rozhodně se nechtěl smířit s tím, že když už měl to ohromné štěstí a odražená kluka ho o čucínek minula, tak má zpropadenou smůlu a kameraman nezapne přístroj.

Chtělo se mu křičet, dupat a cupovat papíry na malé kousky, jen aby si ulevil. Nejraději by tu místní partu poloamatérů na místě vyhodil.

„Tak zítra v devět,“ pronesl ale místo toho potichu a jako ve snách opouštěl střižnu. Ani se nepodíval na denní práce. Alespoň švihnul s dveřmi, aby jim došlo, jaký má vztek. Nejvíc ho štvalo, že si nemohl vybrat své spolupracovníky. V rámci úspor ho šéf donutil, aby se najali místní lidi.

„Určitě i v Mostci najdeš nějaké kameramany. Pár detailů a polodetailů, to bude brnkačka,“ smetl jeho požadavky ze stolu šéf. Vůbec nebral v potaz, že Mostec není Praha a že největším profesním počinem zdejších kameramanů byly záběry ze svatebního smetávání střepů.

Arnošt vyšel z budovy a zamířil k nedalekému parkovišti. Bylo brzo. Obvykle touhle dobou ještě seděl ve střižně a dával dohromady natočené záběry. Teď vůbec netušil, co bude po zbytek odpoledne a celý večer dělat. Na zdejším sídlišti měl od kamaráda půjčenou garsonku. Cestou do svého dočasného příbytku se staví u pumpy a koupí si alespoň troje noviny. Pak se vysprchuje a bude si číst. Měl sice chuť na panáka, ale jít sám do hospody v neznámém městě se mu rozhodně nechtělo. To se totiž podle něj rovnalo osamocenému pití doma, což byla otevřená brána k alkoholismu.

Zamířil ke svému otřískanému volvu, které si za pár marek dotáhl z Německa. I když měl vůz svoje nejlepší roky dávno za sebou, běhal v něm bezporuchový dvoulitrový motor a karoserie budila přirozený respekt. Otevřel zadní dveře, aby si uložil tašku do kufru… ale pak se všechno najednou strašně rychle seběhlo. Něčí ruce mu sevřely obě paže tak, že s nimi nemohl pohnout. Než se vzpamatoval z útoku a stačil vykřiknout, někdo mu bleskurychle přelepil pusu a přehodil plátěný pytel přes hlavu, takže vůbec nic neviděl. Hned nato mu zkroutili ruce za záda a páskou je slepili k sobě. Všechno trvalo jen pár vteřin. Nakonec ho strčili do nějakého malého prostoru, což byl, jak se později ukázalo, kufr jiného auta, které se vzápětí rozjelo. Neměl čas na otázky či úvahy. A rozhodně se už nemusel starat o program na zbytek odpoledne a večer.

Kurva, nadával, tohle se musí stát právě mně. Když mě ráno nezastřelej, tak mě zas unesou…

Jen netušil proč. Penězi v žádném případě neoplýval. Ani v hotovosti, ani na účtu. Už dávno nedělal kauzy, které mohly vyústit v něco podobného. Nikdy neslyšel o tom, že by u nás nějakého novináře unesli. Několik kolegů se vytahovalo, že po nich bylo stříleno nebo že byli inzultováni v souvislosti se svojí prací, z čehož se nakonec vždycky vyklubala pranice kvůli ženské nebo z nich prostě jen někdo necitlivě vymáhal dluhy.

Arnošt byl přesvědčený, že se v jeho případě musí jednat o omyl. To ho uklidnilo tak, že se po zbytek jízdy užíral už jen tím, že mu z otevřeného auta na parkovišti zůstane do druhého dne vrak. Zvlášť v Mostci.

Když má člověk pytel přes hlavu a je zavřený v kufru auta, čas ubíhá hrozně pomalu. Kufr byl prostorný a on tam sebou mlel podle toho, jak řidič střihal zatáčky, sjížděl z kopce či vyjížděl nahoru. Usuzoval, že půjde o větší auto. Rozhodně však nebyl schopný určit, kolikrát zatočili doprava či doleva nebo kolikrát sjeli z kopce. Asi po dvaceti minutách, které mu připadaly nekonečné, vůz zpomalil. Chvíli se kymácel do všech stran, jako by jeli po hodně nerovné vozovce. Konečně zastavili. Zřejmě ty samé ruce, co ho spoutaly, mu i pomohly ven. Zatím s ním zacházeli slušně a ohleduplně. Žádné zbytečné šťouchance nebo, nedejbože, údery. Dva muži ho uchopili, každý z jedné strany, a vedli ho mezi sebou.

„Teď bacha, přijde dvanáct schodů nahoru,“ dostal strohé upozornění. Arnošt se zastavil a jako slepec hledal nohou schod. Byla to neskutečná pakárna. Vystoupali a ušli několik kroků po rovině. Pak byl přibrzděn. Slyšel, jak vrzly dveře, a byl znovu postrčen, aby pokračoval v chůzi. Ocitli se v nějaké místnosti. Bylo tu chladněji než venku. Arnošt se nadechl a ucítil známý nakyslý zápach včerejších cigaret a piva. Takhle podobně smrděla po ránu hospoda, v níž kdysi jako student v létě pingloval.

„Stůj!“ zazněl úsečný rozkaz.

Arnošt se zastavil a vystrašeně čekal. Slyšel nějaké vrzání, jako když se tahá nábytek po podlaze, a následně zazněl další pokyn: „A teď běž dolů.“

Následovala ještě větší pakárna než předtím. Teď si ani nemohl špičkami vyzkoušet, kam šlape. Ocitl se v podzemní studené a vlhké místnosti. Byla tu ještě větší zima než v místnosti, jíž procházeli. Pod nohama cítil čerstvě vykopanou hlínu. Konečně mu sundali pytel z hlavy a strhli mu lepenku z úst. Rozhodně se nebudu muset minimálně týden holit, napadlo ho, což byla pro tuto chvíli jediná, i když hodně slabá útěcha. Světlo tu nebylo, zato kužely dvou baterek se mu ostře zakusovaly do obličeje. Kužely světla najednou namířily na hlubokou jámu a u ní velkou hromadu hlíny. Jestli to bylo úmyslně nebo mimoděk, se odhadnout nedalo.

„Myslím, že jste si mě s někým spletli. To se klidně může stát. Já zas zavřu oči, nasaďte mi tu kápi a odvezte mě někam do města,“ pronesl s porozuměním, jako by se jednalo o běžný přehmat. Snažil se neprovokovat. Zavřel oči a čekal.

„Ale nespletli jsme se,“ odpověděl mužský hlas. Arnošt leknutím otevřel oči. Hovořícího muže však neviděl, protože stál ve tmě mimo dosah světla. Arnošt se snažil nemyslet na to, proč se tu ocitl. Není nic mučivějšího než vlastní fantazie vymknutá kontrole. Soustředil se proto na dění a osoby v místnosti. Z předchozí mužovy odpovědi měl dojem, že se snad trochu usmál. To mohlo být dobré znamení. Mohlo se však také jednat o sadistickou úchylku. Jestliže logicky vyloučil, že by ho někdo unášel pro peníze, a o omyl se vážně nejednalo, pak muselo jít o deviaci.

Arnošt se roztřásl. Cítil se podobně, jako když si dopoledne uvědomil, že ho právě minula kulka z devítky. Dostával se do dalšího psychického šoku, v němž si vybavoval naturalistické detaily debaty s majorem Váchou o deviantních vrazích, kteří vlivem neustále provokovaných představ nesmírně krutě zbavovali své oběti života. Jedno ale bylo o problému akademicky žvanit, ale něco zcela jiného znamenalo stát v tmavém, studeném sklepě vedle vykopané jámy, o jejímž účelu nebylo pochyb. Na člověka žijícího obyčejný život, jemuž nejvíce adrenalinu dokázaly do oběhu vypumpovat pražské dopravní zácpy, toho bylo na jeden den celkem dost.

„Řeknete mi, co tady dělám? Proč tady jsem? Tedy jestli můžete,“ pokoušel se opatrně, až téměř nehrdinsky navázat kontakt.

Muži se mezi sebou tiše domlouvali. To byly další okamžiky k zbláznění. Kdyby na něj řvali, vyhrožovali mu a kdovíco ještě, bylo by to asi neskonale lepší než tohle poťouchlé šuškání, které se dalo vysvětlil jakkoli.

„Proč tady jsem? Vždyť vás vůbec neznám, pánové,“ pronesl vemlouvavě a přece jen použil oslovení, které zpočátku vůbec nehodlal vyslovit…

ÚDAJNÝ NEVINNÝ VRAH

S Dannym, jinak Janem Danešem, se Arnošt prvně setkal před čtyřmi lety, když úplně poprvé navštívil krásnické vězení – společně s bývalým agentem-chodcem Hamáčkem, který si tu na začátku šedesátých let dvacátého století odpykával svůj trest za podvracení republiky. Odsouzený Daneš je tehdy provázel celým areálem. Největším paradoxem jejich tehdejší návštěvy bylo přiznání starého agenta Hamáčka, že pociťoval jistou vinu, když ho v padesátých letech soudili za spolupráci s americkou CIC. Věděl, že jeho trest bude hodně vysoký, možná absolutní, ale počítal s tím. Když však tehdy procházeli mezi skutečnými vrahy, násilníky, zloději a nejrůznějšími podvodníky a každý z nich byl ochoten odpřísáhnout na smrt svých dětí nebo rodičů, že je čistý jako slovo Boží, bylo jim z toho šoufl.

To bylo v období všeobecných vězeňských nepokojů. Tehdejší čerstvý ředitel krásnického kriminálu Jiří Valtucha to vyřešil celkem originálně. Nespolehl se jen na dozorce, dal důvěru i čtyřiceti vězňům, většinou vrahům, z nichž udělal svoji pretoriánskou družinu, jak je nazýval. A Daneš byl jedním z pretoriánů. Vzpoura vypukla ve Vinařících, na Pankráci a nejhorší asi byla v Leopoldově, ale v Krásnicích se jí za dramatických okolností podařilo zabránit.

Po těchto událostech se Arnošt spřátelil s ředitelem Valtuchou a začal se zajímat o problematiku vězeňství. V Lidové frontě, kam psal, zavedl rubriku Nevinní vrazi, v níž popisoval osudy lidí, kteří sice spáchali hrdelní zločin, ale jejich pohnutky a motivy se vyjímaly z ranku „obyčejných“ vražd. Brzy s tím však musel skončit. Vězeňská tematika se mu dostala pod kůži až příliš.

Po čem ale ve skrytu duše nejvíc toužil, bylo psát divadelní a filmové recenze. To mu však nebylo umožněno, protože kolegyně z kultury jaksi nechtěla odejít do důchodu. Až jednou měla nehodu. Zadávila se chlebíčkem na rautu přímo po premiéře divadelního představení s příznačným názvem Do rána zemřeš.

Arnošt konečně mohl dělat práci, o níž snil. Ne však nadlouho. Lidová fronta, která se jako jeden z posledních listů nedokázal vymanit z vlivu Konzervativní křesťanské strany (KKS), jejíž byla hlásnou troubou, začala upadat a bylo jen otázkou času, než úplně zanikne. Arnošt tehdy dostal finančně zajímavou nabídku z časopisu Krimistory a raději už na nic nečekal a práci přijal. Tím se opět dostal k tematice, o níž už nechtěl ani slyšet. Asi to byl jeho osud.

Při jedné schůzce s ředitelem Valtuchou v příjemné vinárničce nedaleko náměstí Republiky mu Valtucha nadhodil, jestli by ho nezajímal Dannyho příběh. Arnošt si na Daneše z Krásnic pamatoval. I přes tetování to byl navenek seriózně působící chlap okolo pětačtyřiceti let. Do jeho pracek by se ale Arnošt v žádném případě dostat nechtěl. Měl studené, až necitelné oči.

V tu chvíli ale Arnošt za žádnou cenu nechtěl znova otevírat vězeňskou Pandořinu skříňku. Jednou mu to stačilo. Poté, co uveřejnil několik příběhů Nevinných vrahů, dostával desítky dopisů od vězňů a jejich rodin, a to i dávno potom, co s rubrikou skončil. Když se odmítl jejich případy zabývat, vyhrožovali mu. Nebylo to příjemné, ale bral to s nadhledem.

„Jirko, nechci se zabývat Dannyho kauzou. Ten rozhodně nevypadá jako andělíček,“ odmítl Valtuchovu nabídku. „Dneska už přeci k žádným justičním omylům nedochází. Čtyři roky po listopadu nikdo nemůže sedět nevině.“

Valtucha mu věnoval pohled jako nějakému pubescentovi, který si nechce nechat vymluvit, že lze normálním způsobem počít dítě, ale zároveň při tom nezhřešit. Ten pohled Arnošt neměl rád. Podíval se proto na něj úplně stejně. To Valtucha, který byl náturou smíšek, nevydržel a rozchechtal se na celé kolo, až se po něm hosté otáčeli.

„A pokud si pamatuji, říkal jsi, že sedí už deset let, takže ho museli odsoudit ještě komančové, ne, ty stará strukturo?“ rýpl si do něj Arnošt. Valtucha se nikdy netajil tím, že před devětaosmdesátým byl ve straně, což v té době byli na podobných místech všichni. I přesto, že nový režim podporoval, občas trpěl jistou a pro Arnošta nepochopitelnou nostalgií.

„No dobře,“ přitakal, když se uklidnil. „Já jen, že se o tenhle případ zajímá tvůj kolega z časopisu Pohled Hugo Stein.“

Arnošt znal Hugovy články a uznával jeho práci. Na rozdíl od mnoha dalších totiž přísně odděloval fakta a svoje domněnky. Příběhy, které dokázal vyčenichat, měly tak strhující děj, že se nikdy nemusel snažit o prvoplánovou senzaci. Uměl dobře analyzovat, v archivech se cítil jako rybka ve vodě. Nikdy nedal článek z ruky dřív, než měl všechna fakta pohromadě. Dokonce se o něm tradovalo, že klidně prošvihl uzávěrku a neodevzdal text, pokud nebyl zcela podle jeho představ.

V ten moment však Arnošt podezíral Valtuchu, že mu průhledně hází návnadu. Stein by rozhodně neplýtval svým časem na nějakého prolhaného vraha, a jestliže se o něj skutečně zajímal, nechtěl mu lézt do zelí. Natolik si ho vážil.

„Za co vlastně Danny sedí?“ zeptal se spíš z dobré vůle než ze skutečného zájmu. Valtucha byl jeho kamarád, a nechtěl ho proto příliš okatě odmítnout.

„Za vraždu.“

Že jsem se tak blbě zeptal, vyčítal si Arnošt.

„Vůbec mě to nepřekvapuje. Při pohledu na Dannyho mě ani nic jiného nenapadlo. Jenže já už dneska fakt na nevinné vrahy nevěřím,“ odvětil a oddechl si. Žádný vrah nebyl nevinný. Zajímavé byly snad pouze některé motivy, které ke zločinu vedly.

„A koho měl zamordovat?“ zeptal se, snad aby ubezpečil sám sebe, že touhle cestičkou nepůjde.

„Měl v Krásnicích ještě za totáče pověsit jednoho spoluvězně.“

To Arnoštovi stačilo. Vizitka jak vyšitá. Víc ani vědět nepotřeboval.

„K vrahům se vracet nebudu. To je pro mě jednou naprosto uzavřená kapitola. A jestli o nějakém ještě napíšu, tak jen když se ho podaří policajtům odhalit a dopadnout. Pak s největší chutí, ale takhle…“

Teď už neměl ze svého odmítnutí žádné výčitky. Vražda bude vraždou za každého režimu.

„No dobře, já tě přece do ničeho nenutím,“ odpověděl Valtucha, jako by mu to bylo úplně jedno. Arnošt poznal, že ho nenadchl. Objednal proto ještě jeden džbánek vína a oběma nalil.

„Já jen kdyby sis to rozmyslel, v pondělí jedu na otočku do Krásnic. Mohl bys jet se mnou, promluvit si s ním, podívat se do spisu…“

„Kruci, tobě na tom záleží, Jirko. Vábíš mě jak bájné Sirény ithackého krále Odyssea. Ale máš smůlu. V pondělí jedu na služební cestu do Vrancova.“

„A co tam máš tak veledůležitého?“ zeptal se Valtucha, jako by se jím nabízená kauza nedala ničím trumfnout. Arnošt si dal s odpovědí načas a napil se. Víno bylo dobré a příjemně klouzalo do krku.

„Jedu na pohřeb mladého Čeňka Telváka.“

„To ti nezávidím,“ zamračil se Valtucha. Případ mladého Telváka nemohl přebít ani Daneš. „Chudák kluk, takovej mladej.“

Telvákova kauza tou dobou vládla všem médiím. Jednalo se o brutální vraždu sedmnáctiletého romského mladíka s velkýma očima a nevinnou tváří. Baseballovými pálkami ho utloukla skupina vrancovských číšníků. Politici se předháněli v odsudcích, které vyvrcholily prohlášením ministra pro menšiny, že je tak hluboce otřesen, že by sám chtěl mít tmavou pleť. Většinová společnost, soudě dle emotivních prohlášení politiků a mnohých intelektuálů, se měla stydět za svoji barvu pleti i styl života. Ani jejich jalové kecy však nic nezměnily na brutální povaze zločinu, který musel odsoudit snad každý slušný člověk.

„Nějaký Imro Telvák sedí u mě v Krásnicích,“ prohodil Valtucha, jako by se nechumelilo a napil se vína. Tvářil se, jako by jeho největší starostí bylo, zda nebude tento rok příliš velké sucho. Arnošta však nedostal.

„Milý Jiří, jak určitě víš, tak Telvák není mezi cikány tak neobvyklé příjmení,“ uštědřil mu lekci.

„To máš pravdu,“ souhlasil Valtucha, „ale tenhle je z Vrancova. Vážně. Pamatuji si to jenom proto, že se vrátil vlastně okamžitě po svém propuštění. A to seděl za loupežné přepadení. Teď přizabil tři lidi, než vůbec stačil dojít z nádraží domů. Byl ještě v podmínce.“

„Ach jo,“ povzdechl si Arnošt. Valtucha nikdy nevypouštěl kachny, a když něco řekl, sedělo to.

„Stále to může být jen pouhá shoda jmen. Nebo to může být nějaký vzdálený příbuzný. A jestli sedí už delší dobu, těžko by se asi našla nějaká souvislost s vraždou toho mladého.“

„Vždyť já nic neříkám,“ zamračil se Valtucha.

Pokud si dá ještě tři čtyři skleničky, hrozí, že s ním bude k nevydržení…

„A co tak podle tebe smrdí na té Dannyho vraždě?“ zeptal se Arnošt, aby uvolnil napětí. Když se Valtucha vypovídá, nebude mít důvod být dotčený, myslel si.

„Podle Dannyho to neměla být vražda, ale sebevražda,“ odpověděl Valtucha najednou ochotně a laskavě.

„Sebevražda?“ zopakoval Arnošt, kterému to znělo hodně divně.

„Jo a podle mě taky. Danny měl dostat trest za účast na sebevraždě,“ trval na svém tvrzení Valtucha.

To nebyla vražda, ale sebevražda! Taková blbost. Snad si nemyslí, že ho bazírování na slovíčkách zaujme? Spíš se mu ale vtírala otázka, proč na tom Valtuchovi tak záleželo. Přeci si nemohl myslet, že bude Arnošt psát o každém vězni, na nějž ho upozorní. V žádném případě by ale Valtucha neorodoval za někoho, kdo by si to alespoň trochu nezasloužil. Měl totiž až chorobně přehnaný smysl pro spravedlnost.

„To chceš říct, že pozoroval někoho, kdo v té chvíli páchal sebevraždu?“ ujasňoval si Arnošt štítivě. V tu chvíli mu dokonce přestalo chutnat víno, jen když si to představil. To vypadalo hodně unapetitlich. Nedokázal se rozhodnout, co bylo krutější a snad i úchylnější. Jestli vražda, nebo nezúčastněné přihlížení sebevraždě. Zároveň si ale dovedl představit, že pro některé psychopaty to mohlo být příjemné zpestření dne.

„Jo, a to je přece velký rozdíl, to snad uznáš,“ přesvědčoval ho nesmyslně Valtucha.

Co je to za člověka, který se klidně (nebo i neklidně) dívá na druhého, jak se právě zabíjí, a nehne ani prstem? To musí vyžadovat hodně tlustou hroší kůži.

„A kolik má už Daneš celkově odsezeno?“

„Něco málo přes dvacet let, nevím to přesně.“

Bagatelizování Dannyho trestu bylo úsměvné. Zvláště důtaz na něco málo přes dvacet let. Jako by se jednalo o pár plátků ukrojeného sýra navíc. Když viděl Dannyho naposledy, mohlo mu být přes čtyřicet let. Takže strávil takřka půlku života za mřížemi. Arnošt se neptal na délku jeho pobytu ve vězení nahodile. Už dávno věděl, že dlouhodobě odsouzení vykazují jisté psychopatické rysy. Výkon trestu snižuje práh jejich sociální citlivosti a nehne s nimi ani utrpení blízkého člověka, natož cizího.

O poměrech v Krásnicích se za socialistického zřízení vykládaly hodně drsné příběhy. Existovaly tu celé zástupy polykačů, kteří byli schopni spolknout i celý příbor. Ten jim pak museli chirurgicky odstranit. U chronických polykačů později vykonávali tento zákrok bez umrtvení. Ale ani to je neodradilo od dalšího polykání a šance dostat se aspoň na pár dnů do normálnější nemocnice, a tím i mimo Krásnice, jim stála za to. Někteří naprosto zoufalí, nebo naopak zcela otrlí vězni dokonce uvazovali na šňůrky čtyři háčky z tvrdého drátu. Ty pak obalili chlebem, spolkli je a provázek si nechali viset z úst. Počkali, až se jim chleba v žaludku stráví. Pak prudce trhli za šňůrky visející jim z úst. Rozervali si tak většinou část žaludku nebo jícen. Ale dostali se do vězeňské nemocnice. Chtělo to hodně silnou náturu, vydržet krásnický socialistický režim. A Danny ho vydržel už víc než patnáct let.

„Já netvrdím, že je Danny rubensovský prdelatý andělíček,“ přiznával Valtucha. „Ani že za sebou nemá černou minulost. Jen říkám, že sedí za něco, co nejspíš neudělal.“

Danny byl zkrátka podle něj na první pohled sympaťák. Od takových lidí se však Arnošt od jisté doby hodlal držet co nejdál.

„A to takhle lustruješ všechny své odsouzené?“ rýpl si do něj.

„Vole,“ zhodnotil Valtucha krátce jeho otázku.

„Jestliže je ten tvůj Danny přesvědčený, že existují nové okolnosti týkající se jeho případu, měl by jeho advokát dát podnět na obnovu soudního řízení,“ odmítal Arnošt s odhodláním svoji účast v této kauze.

„Kruci, Arnie, neblbni!“ otočil se na něj Valtucha naštvaně. „Copak si myslíš, že má prachy na advokáty, když sedí tak dlouho a jen s malou přestávkou?“

„A ty si myslíš, že novinář má dělat práci za advokáta? Víš, kolik jsem dostával od podobných drbanů dopisů? Říkám vážně, děkuju, ale do toho nejdu.“

UMĚT VORAT SDRUHÝM

Přes víkend Valtuchu iDannyho naprosto vytěsnil zhlavy. Měl zcela jiné starosti. Rozhodl se totiž, že ovíkendu přiměje přítelkyni Pavlu, aby sním zůstala celý den vposteli. Zvázy nastole čněla lata krásných orchidejí, vlednici se chladily dvě lahve bílého vína, vpřihrádce pod nimi pak trůnilo naporcované upečené kuře ačerstvé jahody.

Všechno probíhalo podle plánu. Nedalo mu příliš práce přesvědčit Pavlu, aby se kněmu vrátila dorozehřáté postele. Arnošt byl nasebe hrdý, jak se mu to podařilo bezchybně naplánovat avšechno měl vesvých rukou. Jen sjednou maličkostí nepočítal. Vnejlepším zazvonil telefon. Krucinál, prokletý vynález, vztekal se vduchu aproklínal se, že ho nevypnul. Pavla byla, co se týkalo telefonu, naprosto nekompromisní. Ikdyby měla přijít ozačínající orgasmus, musela ten zatracený přístroj vždycky vzít. Pakliže se sní Arnošt nechtěl prát, nezbylo mu nic jiného než ji pustit.

Se zalíbením ji pozoroval, jak nahá telefonovala. Naprsou ještě měla zbytky rozmačkaných jahod, byla neskutečně sexy. Když se mu ale zdálo, že už hovoří moc dlouho, dělal nani posunky, aby skončila avrátila se kněmu dopostele. Místo zamilovaného pohledu či pobaveného úsměšku se ale kněmu pohoršeně otočila zády aodpovídala dosluchátka súčastí: „Aha, aha, ano, ano, ano. To je strašné. Aha, aha…“ Nebylo těžké rozklíčovat totožnost toho kazišuka, snímž tak dlouho aoničem vydržela mluvit. To mohla být pouze její starší sestra Renata. Žádná další gesta či zábavná divadélka nemělo cenu předvádět. Teď se právě řešily neodkladné rodinné události.

Lehl si nazáda apodíval se nahodinky, jak dlouho bude tentokrát jejich telefonát trvat. Podeseti minutách se zvedl ašel se osprchovat. Veškerá intimní atmosféra byla vtahu. Když se vysprchoval, Pavla stále ještě telefonovala. Už to trvalo devatenáct minut apětačtyřicet vteřin!

Renata měla syna Jonáše. Rozvedla se před jedenácti lety, když byly Jonášovi tři roky, anyní vjeho čtrnácti ho vůbec nezvládala. Nebyl to hloupý kluk, ale občas měl úlety vchování, ostatně jako většina puberťáků. Někdy byl nepochopitelně citlivý abrečel uromantického filmu jako želva azachvíli se naulici serval dokrve jako kůň. Arnošt žil sPavlou dva roky aběhem té doby se seznámil jak sRenatou, tak sJonášem. Sním si kápli donoty hned. Jonáš rád poslouchal jeho historky azároveň se zdálo, že pro něj Arnošt představoval jedinou mužskou autoritu, kterou byl ochoten čas odčasu irespektovat.

Renata hned porozvodu začala chodit správníkem Viktorem Modřinkou (kterého všichni překřtili naVrabce). Měl však jeden malinký nedostatek – byl ženatý, měl dvě děti, ajako by toho nebylo málo, byl kevšemu hrozný skrblík. Renata před svojí sestrou ani před synem nikdy netajila, že je její milenec ženatý. Arnoštovi ale dělalo potíže tvářit se natěch několika společných večeřích sRenatou aModřinkou, jako že je vlastně všechno vnejlepším pořádku. Modřinka se choval, jako by sRenatou patřili ksobě odjakživa. Naveřejnosti se líbali adotýkali jako čerstvě zamilovaní, bez ohledu nato, jestli snimi někdo byl. Arnoštovi se ztoho dělalo zle, ale Modřinku to evidentně vůbec nevyvádělo zmíry.

Jonáš se toho však naučil využívat. Jak se dostával dopuberty, začal pociťovat partnera své matky jako soka, který mu zabírá místo vbytě. Jeho vzpoura začala tím, že mu sem tam něco drze odsekl. Modřinka to sice neřešil, ale později si naněj vždy chodil stěžovat Renatě. Ta si pak vnásledném (alespoň) čtvrthodinovém telefonátu vylévala srdíčko sestře Pavle aprosila ji, jestli by Arnošt nemohl Jonášovi domluvit.

Bylo to takové divadélko spředem danými pravidly: Arnošt se pojejí prosbě zatvrdil, že nikomu domlouvat nepůjde. Jak měl klukovi domlouvat, když viděl, že ho Renata nechává vlčit ajediné, co ji zajímá, je Vrabec? Co mu měl vštěpovat dohlavy, když byl vpodstatě najeho straně? Pavla Arnoštovi vždy tolerovala pár minut odmlouvání aprotestů, aby si nemyslel, že snad ztratil tvář. Pak ale dostal nemilosrdné ultimátum. Buď půjde aJonášovi domluví, anebo bude tichá domácnost…

Tentokrát ale musel Jonáš provést něco mimořádně vážného. Tak dlouhý telefonát už Arnošt dlouho nepamatoval. Raději ani nechtěl slyšet, co se zase stalo. Jako už mnohokrát předtím se zařekl, že nikam nepojede anikomu domlouvat nebude.

„Tak tedy dobře. To víš, že jo. Hlavně se opatruj,“ zakončila Pavla telefonát aztěžka odložila sluchátko, jako by vážilo nejméně tunu. Pak se podívala naArnošta. Ten jejímu pohledu říkal úpěnlivé zraky, ale dělal, jako by ji neregistroval. Začala virtuální přetlačovaná, kdo skoho. Pavla však vpohledech nepokračovala. Povzdechla si ašla se také osprchovat.

Deset deka jahod je včudu, odhadoval Arnošt abyl naštvaný naRenatu. Sáhl doledničky avyndal si pečené kuřecí stehno. Ikdyž bylo studené, krásně vonělo, až se mu sbíhaly sliny. Pavla nenáviděla, když jedl, aniž sivzal talířek apříbor. Arnošt držel kuřecí stehno vruce aschutí se doněj zakousl, jako ten barbar. Normálně by ho čekala Pavlina výčitka, ale jestliže má Jonáš opravdu velký problém, přejde Pavla jeho přestupek mlčením. Arnošt se znovu schutí zakousl domasa. Bylo fakt skvělé.

Pavla přišla zkoupelny oblečená, ajak správně předpokládal, velkoryse přešla jeho zvířecí způsoby mlčením. Dokonce se ani netvářila otráveně. Jiný by se možná radoval, ale Arnošt byl vpohotovosti. No nazdar, to má Jonáš průser jak mraky!

Pavla si sedla kestolu naproti němu. Prstem začala seškrabávat neexistující kaňku asem tam se naněj vážně podívala. Při tom hluboce avýznamně mlčela.

„Tak copak váš mladej zase vyvedl,“ nevydržel Arnošt dlouho její pohled. Kdyby se nezeptal, asi by se rozesmál, což vdané situaci nebylo vůbec vhodné.

„Ani se neptej,“ odpověděla zlomeně.

Podobné odpovědi ho vytáčely knepříčetnosti. Naprvní pohled bylo jasné, že se potřebovala vypovídat, akdyž jí dal šanci, odpoví: ani se neptej. Takhle se debaty nezačínají. Ztoho by se jeden zcvoknul.

„Tak se nebudu ptát,“ opáčil bezstarostně vnaději, že ho tentokrát lotroviny jejího synovce minou. Znovu se zakousl došťavnatého stehna arozhlížel se poovladači, aby si mohl pustit televizi. Ten však nebyl nastolku, ale ležel natelevizi. Pavla ihned uhodla, co chce Arnošt udělat. Rázně mu proto dala nasrozuměnou, že televize se nyní pouštět nebude.

„Arnošte, bylo by potřeba dojet kRenatě,“ pronesla hodně naléhavě abylo poznat, jak se přemáhá, aby mu zduše nevynadala zajeho stravovací způsoby.

„Aproč by bylo třeba dojet kRenatě? Vždyť jsem se nesměl ani nanic zeptat,“ předstíral udiveného Arnošt.

„Arnošte, já tě moc prosím, nebuď demagog. Dobře víš, jak jsem to předtím myslela.“ Netušil ani omylem, co se jí honí hlavou teď, natož předtím.

„Pavlo, tohle přece nejde…,“ začal rozhořčeně.

„Arnošte, já tě vážně moc prosím…,“ přerušila ho rezolutně. Byla drobné postavy, ale když si něco usmyslela, bylo marné jí vzdorovat. Jestliže během hovoru použila formulaci já tě moc prosím, byl obvykle čas zapomenout nasvé odhodlání ahodit ručník doringu. Arnošt nechtěl přiznat porážku, ale přesto zvolil smířlivý tón: „Chápu, mladýho je zas potřeba dát dolatě.“

Pavla souhlasně přikývla. Byla ráda, že ji hned pochopil. Jenže on nečekaně zaútočil: „Ale proč ho nesrovná jeho vlastní otec?“

„Ten by ho zabil, je to primitiv,“ odmítla trpělivě Pavla. Arnošt však odmítal přistoupit najejí logiku. Proč měl zcelé jejich rodiny neustále jen on doplácet naJonášovy průšvihy?

„Tak ať se angažuje Vrabec vhrsti. Udělal si paralelní rodinku, tak ať si vychutnává iodvrácenou tvář domácího štěstí. Užít si sex aozbytek se nestarat by dokázal každý,“ nevzdával se.

„Jsi snad zabedněnej?“ vyjela poněm tentokrát už nervózně Pavla. Jen ztráceli čas. „Dobře víš, že Vrabec je nepoužitelnej.“

„Tak proč ho tvá sestra používá?“ zakontroval, ale už věděl, že prohrává. Zatím doufal, že je to jen nabody. „Já tvému synovci nemůžu donekonečna dělat tu Herodesa, tu zas laskavého strýčka Jedličku. Jednou se ztoho zblázníme všichni, Pavlo.“

„Snad odtebe nechci zas tak moc,“ otočila nešťastně oči knebi. „Copak je tak těžké pochopit, že Renata potřebuje pomoc? Je chudák rozvedená. Kromě nás nikoho nemá.“

To byl nečistý úder. Proč by Arnošt měl vyžírat všechny Renatiny životní omyly, vnichž si snad ilibovala? Sjedním primitivem se rozvedla, aby si vzápětí druhého nabrnkla. Vy ostatní se starejte, jsem rozvedená chudinka. Vy ostatní se klidně postavte nahlavu, ale hlavně pomáhejte, když to já potřebuji. Ajestli máte jiný program, tak si ho přesuňte nebo nejlíp úplně zrušte, protože já jsem ubohá, rozvedená samoživitelka. Jednoduché afungující.

„Aco vaši?“ neházel flintu dožita. Bylo odněj rovněž nesportovní, leč pochopitelné, přehrávat problém najiné. Iprarodiče jsou příbuznými. „Váš táta by vesvém věku mohl klidně skály lámat. Proč si tedy nevezme vnoučka doparády? Je to jeho krev!“

Pavla se naněj podívala, jako by spadl zMěsíce.

„Arnošte, dobře víš, že naše by porazil jen zlomek Jonášových lumpáren. Víš přece, jak naněm naše máma visí. Přestaň už konečně diskutovat aobleč se, ať vyjedeme,“ utnula nekompromisně debatu.

Měl poslední šanci se zašprajcnout. Ale ani Pavla se nezdála být ochotná ustoupit. Když šlo ojejí sestru, byla naprosto nekritická. Riskoval tak hodně ostrou hádku aminimálně čtrnáct dnů tiché domácnosti. Aprotože tichá domácnost zahrnovala iembargo nasex, rozhodl se kapitulovat. Nespokojeně odhodil okousané stehno naubrousek nastole. Neochotně vstal, začal se oblékat apři tom si ulevoval, aby to nevypadalo, že se vzdal naprosto bez boje: „Jasně. Jonášův otec je násilnický primitiv aVrabec vhrsti se smí používat jen vposteli. Vaši se nesmějí rozčilovat. Ještě štěstí, že jsem tu já, starý vůl, který stím grázlíkem nemá nic společného. Ale už nikoho nezajímá, jestli toho lumpa chci vychovávat.“

Během svého nespokojeného monologu se dooblékl.

Místo toho, aby se sním Pavla pustila dopolemiky, počkala, až se svými nářky skončí, apak starostlivě řekla: „To jsi celý ty, Arnošte. Ani sis neutřel mastné ruce odkuřete, takže sis zašpinil triko ikalhoty.“

Arnošt se nasebe provinile podíval aveškerý vzdor byl ten tam. Měla pravdu. Nasvětlých džínách inatriku byly patrné mastné skvrny odjeho prstů.

„Ale já se natebe nezlobím. Až se vrátíme, hodím to dopračky,“ dodala velkoryse sporozuměním, adokonce se naněj usmála. „Tak pojď, ať už je to zanámi.“

Nato se nedalo nijak reagovat. Zase byl zablbce. Raději mlčel avduchu se zalekl, jak sním Pavla dokáže dokonale vorat…

Renata neměla nijak velký byt. Malinká kuchyňka adva menší pokojíky, znichž jeden byl Jonášův adruhý fungoval jako obývák azároveň ijako Renatina ložnice. Vzduch tu byl vyloženě nabit částicemi vzájemné antipatie análada by se dala porcovat. Renata usedavě štkala usebe vobýváku aJonáš vzdorovitě setrvával zavřený vesvém pokoji. Ani je nešel přivítat jako jindy. Pavla začala utěšovat sestru, která jen mezi pláčem dokolečka opakovala: „Co jsem komu udělala? Co jsem komu jen udělala? Tohle je přece najednoho člověka moc!“

„Co ten tvůj gangster vyvedl tak nehoráznýho?“ prohodil Arnošt. Místní stísněná atmosféra mu lezla nanervy. Doufal, že by se Renata mohla aspoň pousmát. Jenže docílil pravého opaku. Možná mu chtěla odpovědět, ale opět ji přemohl záchvat pláče. Pavla sjela Arnošta nelítostným pohledem.

Co tady dělám, ptal se otráveně sám sebe. Kašpara!

Raději zanechal ženské svému osudu azamířil kJonášově pokoji. Před dveřmi se zastavil azaváhal. Měl by zaklepat? Začíná už být přece jen dospělý aměl by mít právo narespektování svého soukromí… Žádná práva nemá, když se chová jak zločinec, zavrhl hned vzápětí Arnošt svoji myšlenku asrázností generála napenzi vstoupil dopokojíčku. Mladý pán ležel oblečený naustlané posteli aútrpně se díval dojednoho místa nastropě. Ani se poněm neohlédl.

To bude paráda, jásal vduchu Arnošt.

„Nazdar zločinče,“ pozdravil ho adal si obzvlášť záležet natom, aby bylo slyšet, že to myslí snadsázkou.

„Trestný komando dorazilo, to je fakt boží!“ ulevil si puberťák znechuceně abylo naněm vidět, že kdyby byl naulici, snad by si iodplivnul.

To sice zasloužilo facku, ale Arnošt se ovládl. Hajzl jeden rozmazlenej, zanadával vduchu. Přisunul kposteli židli odpracovního stolu aposadil se.

„Ijá tě rád vidím, Jonáši. Jeli jsme kolem ařekli jsme si sPavlou, že se zastavíme,“ pokoušel se zapříst hovor.

„Myslíš si, že jsem úplně blbej?“ odvětil Jonáš znechuceně napůl pusy, aniž změnil polohu. Vypadalo to, jako by mluvil dostropu. „Komu to chceš hustit? Máma namě zas práskala, co?“

Vtu chvíli už moc nechybělo, aby se Jonáš stal obětí hrubého násilí. Arnoštova míra trpělivosti totiž právě přetekla.

„Koukej si sednout, když stebou mluvím, nebo ti pomůžu, fracku jeden!“

To naJonáše zabralo. Párkrát už odArnošta pohlavek slízl. Neochotně se posadil, ale díval si mimo Arnošta, jako by tam ani nebyl.

„Adívej se mi doočí!“ vyžadoval Arnošt, ale cítil, že vypadá směšně, jako Funès, když totéž vyžadoval posvých četnících. Jonáš neochotně otočil hlavu.

„Ateď vyklop, cos vyvedl!“ Arnošta neskutečně svrběla ruka. Jeho táta vždycky vpodobných chvílích říkal: „Žádnej neví, co je láska, dokud otec nenapráská!“ Ato tomu puberťákovi chybělo jako sůl. Ale stromek se má ohýbat, dokud je mladý. Teď už by to zřejmě bylo jen zbytečné otloukání si rukou ocizí potomky.

„Dozvím se konečně, cos provedl?“ houkl naněj.

„Fakt nic moc. Máma všechno zveličuje,“ kroutil se Jonáš dotčeně.

„To asi těžko, když bulí aje nešťastná jako šafářův dvoreček. Přiznej se, nebo použiju výslech třetího stupně,“ varoval ho Arnošt.

„Normálně jsme koukali nabobra… Jenom tak trochu,“ dodal nejistě.

„Nabobra?“ žasl Arnošt.

„Vážně nabobra?“ nezdálo se mu, že by se kvůli přírodovědnému zájmu děly takovéhle manévry. Stejně tak mu nesedělo Jonášovo téměř zbabělé ujištění nakonci, že jenom tak trochu. Pro jistotu se zeptal: „Akde jste se dívali natoho bobra?“

„Tady. Unás vbytě,“ špitl Jonáš.

„Amůžeš mi vysvětlit, najakýho bobra jste se dívali?“ zeptal se vneblahé předtuše Arnošt.

„No, Jana odnás ze třídy nám občas ukáže bobra,“ sdělil Jonáš tónem, který dával najevo, že kvůli takové hlouposti se zaním nemuseli obtěžovat auž vůbec ho nemuseli vyslýchat jako nějakého zločince.

„To se jako tady před vámi svlíkne?“ žasl Arnošt, kterému konečně došlo, ojakého bobra se jednalo.

„No jo. Svlíkne se. Ty jsi snad nikdy nic takovýho nezažil?“ podivoval se Jonáš.

Jistěže Arnošt něco podobného zažil. Vosmé třídě chodil doturistického oddílu, kde měli kamarádku přezdívanou Kalimero. Ta jim poskytovala podobné výhledy. Jen stím rozdílem, že to nedělala veřejně. Pozvat ji kněkomu domů, aby jim tam předvedla striptýz, to teda neudělali. Nato jim chyběla odvaha astyděli se.

Arnošt měl pro Jonáše pochopení. Chuť zahrát si sholkama nadoktora určitý věk přináší aon se doněj zkrátka dostával, to bylo neoddiskutovatelné. Dělat ztoho aféru mu přišlo hodně zveličené. Zato by ho nikdo neměl nijak přísně trestat. Spíš šlo oto si sním rozumně popovídat aporadit mu, ať to příště dělají opatrněji, aby je při tom někdo nenachytal.

„Ne, nic podobnýho jsem nezažil,“ zapřel Arnošt nehrdinsky svoji zkušenost anamlouval si, že to dělá zčistě výchovných důvodů. „Já jsem dospíval ještě zakomančů atehdy nic takovýho nebylo.“

Zatu zbabělou aprůhlednou lež mu Jonáš věnoval další zdeklasujících pohledů.

„No jo, tak se hoď doklidu anevosyp se,“ odpověděl přezíravě Jonáš, že byl znovu zralý napár facek. Ale Arnošt své násilnické choutky zaplašil, zajímalo ho něco jiného.

„Ato sem ta Jana, nebo jak se jmenuje, jen tak přijde asvlíkne se?“ vyzvídal. Byl navážkách, jestli jejich pubertální voyerství nebylo zajímavější aromantičtější, nebo jestli to teď chlapci nemají komfortnější.

„No. Normálně přijde asvlíkne se,“ přitakal Jonáš. Mluvil už uvolněně.

„Tomu říkám komplet servis,“ ujelo Arnoštovi uznale.

Jenže vtom se oddveří ozval hysterický výkřik Renaty, která byla zvědavá, jak je jejímu synovi promlouváno doduše, atak se dopokojíčku přikradla jako myšička.

„Tak normálně? Aproč jsi tedy, Jonáši, držel vruce ten sekáček namaso?!“

Asi je ta holka pěkná kost, napadlo Arnošta, ale radši si to nechal pro sebe.

Jonáš zkrátka občas fungoval jako stoprocentní antikoncepce…

Arnošt zaparkoval před vrancovským nádražím. Ještě teď mu drnčelo vhlavě, jak pozbytek soboty hučel doJonáše smysluplná moudra. Alespoň otom byl přesvědčen. Chvílemi měl pocit, že mluví smimozemšťanem. Občas ale probleskovaly momenty, kdy se zdálo, že kluk nejen naslouchá, ale iuvažuje otom, co mu Arnošt říká. Většinou se však Jonáš tvářil podobně nepřítomně jako svatý Šebestián zobrazu El Greca. Ač mu ztěla trčelo několik šípů, nekřivil obličej bolestí, vypadal spíš, jako že ho to silně nudí.

Dopohřbu Čeňka Telváka zbývaly tři hodiny. Nasedadle pro spolujezdce se probudil fotograf Ivan Grobner.

„To tady budeme voxidovat?“ zeptal se nespokojeně, když se podíval nahodinky aprotáhl se. Narozdíl odjiných fotografů byl velice nesamostatný. Co mu redaktor výslovně neurčil, to nevyfotil. Neměl ani čich nadramatické situace amnohé mu doslova proklouzly mezi prsty. Ale když už něco vyblejskl, stálo to zato. Grobner byl navíc proslulý tím, že neustále vyprávěl příhody azážitky bez ohledu, zda oně ostatní měli zájem. Arnošt vůbec nebyl odvázaný ztoho, že mu ho šéfredaktor přidělil anenechal ho fotit samotného. Naštěstí celou cestu zPrahy doVrancova prospal, takže jeho společnost byla snesitelná.

Znádraží vyšla skupina asi patnácti cikánů, všichni včerném. Muži měli nahlavách klobouky, některým ženám kryly obličeje smuteční závoje avrukou držely rudé karafiáty. Muži třímali věnce. Jedna stařena, aby nikdo nemohl pochybovat odůvodu jejich příjezdu, nesla nasvé hrudi velkou fotografii Čeňka Telváka. Kluk jako panna, jak se také dřív říkalo. Naté fotce měl neuvěřitelně krásný obličej saž průzračnýma očima. Kdyby Arnošt nevěděl, okoho se jedná, mohl by si ho splést snějakým nakašírovaným světcem.

Byl to nevšední průvod vyznačující se nesmírnou důstojností.

„Foť. Jestli nebudeš mít tu ženskou stou Telvákovou fotkou, tak tě nakopu,“ vyzval přívětivě Arnošt kolegu. Ten už stáčel okénko amusel ho vduchu pochválit, jak šikovně zaparkoval.

Byla to úchvatná kompozice. Vpředu žena struchlícím obličejem afotkou zavražděného, zaní pak ostatní se smutkem ahněvem vetvářích. Kdyby si je Grobner chtěl naaranžovat, určitě by mu takhle úžasně nepostáli aneměli by tolik emocí vetvářích. Spoušť fotoaparátu párkrát zacvakala apak Grobner přístroj uklidil zpět dotašky.

„Víc toho fotit nebudeš?“ divil se Arnošt.

„Naco?“ ozval se neochotně Grobner.

„Abys mi mohl dát navýběr, vole.“

„Jen se neboj, určitě si vybereš,“ ubezpečoval ho Grobner.

Stranou odnádraží stál starý tělnatý cikán vdrahém kabátě zvelbloudí srsti. Nakrku měl těžké zlaté řetězy anaprstech velké zlaté prsteny. Jakmile si ho skupinka všimla, hned kněmu zamířila. Mezi svými měl nesmírnou úctu. Ženy se zastavily vuctivé vzdálenosti, sklopily oči avřeštivě se rozbrečely. Tři zmužů měli to privilegium, že ho směli obejmout. Ostatní statečně zamačkávali slzy abojovně zatínali pěsti. Muž vkabátě jim ukázal rukou knedalekému hřbitovu askupina se tam poslušně vydala. Jako stádo ovcí.

„Ty vole,“ šťouchl Grobner doArnošta, „To bude jejich vajda.“

„Apodle čeho tak soudíš?“ pochyboval Arnošt. Viděl spoustu cikánů ověšených zlatem, ale vajdové to nebyli.

„Oni jsou vždycky důležití jako hovno vřezance,“ spustil bez varování Grobner. „Jednou, ještě před listopadem jsem fotil pohřeb vajdy vOstravě. Tos měl vidět, kamaráde. Sjeli se tam cikáni snad zcelých Čech. Vajda ležel votevřený rakvi. Každej, kdo byl napohřbu, musel políbit nebožtíkovi ruku – aže se fronta pozůstalých táhla nějakých sto metrů ven ze hřbitova. Jako my bysme mu dali kytku, oni ale dotý rakve házeli stovky, pětistovky atisíce. Akdyž někdo neměl prachy, hodil tam zlatý prsten nebo řetízek. Tos nikdy nezažil aasi už nezažiješ. Tak nepředstavitelný bohatství to bylo. Když pak zatloukali víko rakve, všichni strašně kvíleli, že se to poslouchat nedalo. Určitě je přepadla lítost kvůli těm penězům acennostem, co dali nebožtíkovi dorakve. Apředstav si, druhej den ráno šla vdova zkontrolovat, jestli správně osadili náhrobek, ačekal ji šok. Hrob byl vykopanej anahlíně ležel nebožtík vyhozenej zrakve. Anikde ani halíř. Všechno vysbíraný doposlední koruny, jako by to někdo vyluxoval. Rozumíš? Nezbylo tam ani ň,“ vyprávěl Grobner velice sugestivně.

„Avíš, koho ztý krádeže podezírali, Arnošte?“

Když se tak ptal, bylo to jasné jak facka.

„Tebe, Ivane. Určitě tebe,“ odpověděl spřehledem Sherlocka Holmese.

„Avíš proč, ty prozíravý?“

„Protože vypadáš jako lump agauner?“ napadlo Arnošta.

„Samá voda, nedovtipo,“ odbyl ho Grobner. Předešlá poznámka se ho vůbec nedotkla. „Protože jsem tam byl jedinej bílej afotil jsem to. Vůbec ani nachvíli nepřipustili, že by vykradl aznesvětil vajdův hrob někdo odnich. Nějak se domákli, kde mám ateliér, aporozhlédli se tam. Ještě štěstí, že jsem tenkrát měl nějakou práci vPolsku. Neukradli mi pravda vůbec nic, ale mohl jsem si tam pojejich návštěvě zřídit tak akorát sklad palivového dřeva.

Další tři měsíce jsem pak vždycky třikrát objížděl trabantem blok, kde bydlím, abych zjistil, jestli tam náhodou není zaparkovaný nějaký podezřelý auto. Atak jsem auto nechával asi dvě stě metrů oddomu, nosil jsem čepici skšiltem naraženou dočela ačerný brejle, že mě nepoznala ani sousedka. Tak jsem znich měl nahnáno…“

„Atys to vážně neukradl?“ utahoval si zněj Arnošt.

„Budeš se divit, ale bohužel ne. To bych stebou netvrdl vtomhle pánembohem opuštěném zapadákově.“

„Apřišlo se nato, kdo tu rakev vyčóroval?“

„Policajti nepřišli nanic,“ odpověděl Grobner. „Ajestli cikáni dokázali odhalit toho lapku mezi sebou, to se nikdo nedoví. Je jich tolik, že když jich pár zmizí, žádný rozruch to nevyvolá. Těžko vyvracet, že Dežo nejel zabratrancem naSlovensko auž tam zůstal.“

„Když jsi to tedy neštípl, tak koukej fotit. Přijela ti další delegace,“ vybídl ho Arnošt abyl rád, že kolega aspoň nachvíli zmlkne.

Pohřeb byl velkolepý. Telváka nesli vbílé rakvi nejbližší příbuzní, mezi nimiž byl istarý cikán znádraží. Hřbitov byl lidmi našlapaný kprasknutí. Pomalu tam nebylo khnutí. Tísnilo se tu několik stovek cikánů ahrstka bílých. Ti většinou patřili kmédiím nebo kministerské delegaci. Kapela hrála nějakou tklivou píseň. Většina cikánů vzrušeně brečela avzájemně si padali donáručí, jako by spolu se slzami odtékaly ijejich fyzické síly. Kolem Telvákovy bílé rakve, naníž ležel jeho velký portrét, stála čestná stráž šesti mužů.

Arnošt dal fotografovi pokyn, aby dělal žánrové snímky, aopatrně, aby nerušil pozůstalé atruchlící hosty, procházel mezi nimi. Nedalo mu to, aby se občas nepodíval naČeňkovu fotku narakvi. Ty jeho zcela nevinné aupřímné oči jako by křičely dosvěta oneskutečné brutalitě azcela nesmyslné smrti mladého člověka končícího svoji životní pouť, aniž posobě stihl zanechat nějaký hmatatelný otisk. Jeho oči byly výmluvnější než servilní asebemrskačský projev ministra inež přehnaně emoční amísty iagresivní proslov šéfa Romské občanské iniciativy, který se netajil tím, že si nenechají líbit novodobou genocidu avezmou spravedlnost dosvých rukou.

Kdyby udělali ten portrét větší abez trapných proslovů by jen hrála kapela, každý by pochopil úděsnost okamžiku. Ale oba mluvčí potřebovali být slyšeni aviděni před kamerami aobjektivy fotoaparátů.

Arnošt došel kautu, odemkl si asedl si dovnitř.

„Buď rád, žes vypadl,“ popisoval pohřební mumraj Grobner ahalasil nacelé kolo, jak měl vezvyku.

„Ženské ječely astřídavě omdlívaly, chlapi zas brečeli jako malí kluci. Jen Čeňkův dědeček tam stál jako skála. Amimochodem je, jak jsem tě upozorňoval, jejich vajda, víš?“ vybafl triumfálně naArnošta.

„Ne!“