Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Philip Zimbardo, Nikita D. Coulombová

ODPOJENÝ MUŽ

Jak technologie připravuje muže o mužství a co s tím

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6535. publikaci

Z anglického originálu MAN DISCONNECTED: HOW TECHNOLOGY HAS SABOTAGED

WHAT IT MEANS TO BE MALE, AND WHAT CAN BE DONE, vydaného nakladatelstvím

Rider, Ebury Publishing, v roce 2015, přeložily Libuše Čížková a Kateřina Klabanová

Odpovědná redaktorka Helena Varšavská

Sazba a zlom Antonín Plicka

Zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 280

Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Copyright © Philip Zimbardo and Nikita D. Coulombe 2015

First published as MAN DISCONNECTED: HOW TECHNOLOGY HAS SABOTAGED

WHAT IT MEANS TO BE MALE, AND WHAT CAN BE DONE in 2015 by Rider, an imprint

of Ebury Publishing. Ebury Publishing is a part of the Penguin Random House group companies.

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2017

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-271-9701-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-9700-2 (pdf)

ISBN 978-80-247-5797-1 (print)

Mým vnoučatům, Philipovi (Pandě) a Victorii Leigh (Zajíčkovi)

– Philip Zimbardo

Mému muži Chrisovi a našim třem dcerám s díky za jejich podporu

– Nikita D. Coulombová

Předmluva:

Poznámka pro čtenáře

Oblast Sanfranciského zálivu je kolébkou moderních technologií, kde se rodí a vyvíjí mnoho trendů a kde jsme také v době, kdy jsme naši knihu začali psát, oba dva žili. Inspirací nám nebyla pouze jediná událost, přicházela spíš jako slabý deštík, který se pomalu měnil v prudký přívalový liják. Já jsem si začal vystřihovat novinové články na téma chlapci a jejich špatné studijní výsledky a všímal jsem si, jak mi v semináři ubývá mužských doktorandů, a Nikitě čím dál častěji připadalo, že na večírcích se mužská část společnosti raději mačká kolem počítačů a videoher, než aby si s někým povídala. Lámali jsme si hlavu, proč mladí muži nestojí o řidičský průkaz, proč se nenamáhají odstěhovat od rodičů a proč dávají přednost sebeukájení s pornoherečkou na obrazovce před schůzku se skutečnou ženou. Rozhodli jsme se to prozkoumat.

V téže době mě požádali organizátoři každoroční konference TED s heslem „Myšlenky, které stojí za to šířit“, abych v pěti minutách pohovořil na téma, které si sám zvolím. Rozhodl jsem se nastínit otázky, kterými jsem se právě zabýval. Na závěr krátkého, leč provokativního vystoupení v roce 2011 jsem dal najevo, že mým hlavním cílem na konferenci je zvýšit povědomí o tomto problému, a zejména pohnout veřejnost k tomu, aby podnikla kroky proti hrozící katastrofě. Proslov byl tehdy přijat s nadšením, a protože Nikita jako moje asistentka byla s celou problematikou velmi dobře obeznámena, napsali jsme v roce 2012 společně pro TED krátkou e-knihu s názvem The Demise of Guys (Kam se poděli chlapi?), inspirovanou mým projevem. Chtěl jsem naší kontroverzní polemikou vyvolat diskusi na dané téma a přimět ostatní, aby se pustili do výzkumu nejrůznějších rozměrů a dopadů těchto tendencí.

Tato kniha je vlastně jakýmsi rozšířením publikace The Demise of Guys, v níž se hlouběji zaobíráme mladými muži dneška a podhoubím problémů, do nichž se dostávají. Kniha Odpojený muž je tematicky rozdělena dle symptomů, příčin a řešení tak, aby byla pro čtenáře přehlednější a snáze se v ní mohli orientovat.

Byli jsme si s Nikitou dobře vědomi toho, že k takovým tématům je třeba přistupovat z různých úhlů pohledu. Naše kniha spojuje pohled mladé ženy z generace Y, která vyrůstala v době rozmachu a neustálých změn informačních technologií, a staršího muže s hromadou životních zkušeností, ale těžili jsme rovněž ze spolupráce se spoustou mladých dneška. Vypracovali jsme online dotazník s množstvím otázek týkajících se různých aspektů zmiňovaných v knize The Demise of Guys. Další dotazník opět spojený s tímto tématem jsme rozšířili prostřednictví portálu TED Talk a ptali jsme se v něm například: „Jak změnit školní prostředí, aby zaujalo a vtáhlo dospívající muže?“ či „Jak je vést ke zdravému a sociálně prospěšnému způsobu života?“

Je velmi pozoruhodné, že se tohoto průzkumu během necelých dvou měsíců zúčastnilo na dvacet tisíc lidí. Přibližně tři čtvrtiny respondentů (76 %) byli muži, více než polovina z nich ve věku mezi 18 a 34 lety. O své pocity a názory na tuto problematiku se s námi nicméně podělili lidé všech věkových kategorií, nejrůznějšího původu i obou pohlaví. A tisíce respondentů vedl náš výzkum k tomu, aby připojili osobní komentáře, ať už krátké, v jedné větě či celostránkové. Všechny odpovědi jsme pečlivě prostudovali a následně některé z respondentů kontaktovali a požádali je o osobní rozhovor. O jejich názory a zkušenosti se s vámi rovněž podělíme později. Nejdůležitější a nejzajímavější momenty z výzkumu najdete v příloze I této knihy. Doporučujeme k nahlédnutí také dodatečné pomocné statistiky, které jsou umístěny v závěrečných poznámkách.

Naším hlavním cílem je obohatit toto téma o nové informace a vtáhnout do diskuse o něm co nejširší veřejnost. Psali jsme svou knihu se záměrem zevrubně se podívat na to, jak se lidstvo postupně přizpůsobuje technologiím, najít řešení nastíněných problémů a inspirovat mladé muže a ty, jimž na nich záleží, aby se nebáli projevit a pokusili se provést ve svém i jejich životě a okolním světě pozitivní společenské změny.

Úvod:

Jen tak plout s proudem

Proč tady tak sedíte a tváříte se jako obálka, na které schází adresa?

— Mark Twain, americký spisovatel 19. století

Pro nás všechny se svět tam venku neustále mění, ale za všemi těmi probíhajícími ekonomickými, společenskými a technologickými změnami zaostávají čím dál víc právě mladí muži. Na rozdíl od žen a jejich emancipačních hnutí se muži nikdy nezformovali, aby zaktualizovali a pozměnili svou roli ve společnosti. Místo toho se setkáváme s rekordním počtem mladých mužů, kteří pohořeli ve škole, neobstojí před dívkou, selhávají coby sexuální partneři. Není třeba chodit nikam daleko, každý z nás zná nějakého výtečníka nebo nešťastníka, který s něčím zápolí. Možná nemá dotyčný potřebu vynikat ve škole, trpí nějakou emoční poruchou, nedokáže vyjít s ostatními lidmi, má jen málo skutečných přátel, a už vůbec ne v ženském vydání, může být členem nějaké party. Nebo už dokonce skončil ve vězení. Možná je to váš syn nebo příbuzný. A možná jsi to ty.

Ptát se, co je špatně, kde je problém a proč nejsou dnešní mladíci motivovaní stejně, jako bývali jejich předchůdci, není tak docela namístě. Mladí muži motivovaní jsou, jen ne tak, jak by si lidé kolem nich představovali. Západní společnosti vyžadují muže čestné a bezúhonné, proaktivní občany, kteří jsou plně zodpovědní sami za sebe, kteří spolupracují s ostatními s cílem zlepšit svou společnost a národ jako jeden celek. Ironií však je, že společnost sama těmto mužům neposkytuje žádnou podporu, odborné vedení či prostředky k tomu, aby v nich probudila zájem o to, jak těchto vznešených cílů dosáhnout. Ve skutečnosti právě společnost – od politiky přes média, školu až po rodinu – nejvíce přispívá k jejich upozadění, protože tlumí jejich intelektové, tvůrčí a společenské schopnosti a dovednosti již od samého počátku. Podstatou této ironie také je, že muži hrající ve společnosti významnou roli naprosto odmítají vpustit mezi sebe své mladší partnery a upírají jim šanci prosadit se.

Kdykoli se snažíme porozumět komplexnímu lidskému chování a objasnit ho, je nezbytné zanalyzovat situaci ve třech krocích: zaprvé – co vnáší jedinec do tzv. behaviorálního kontextu, jaké jsou jeho dispozice; zadruhé – co konkrétní situace dokáže z daného jedince dostat, jak mu umožní projevit se a co v něm naopak potlačí; a zatřetí – jak stávající systém rozložení sil tyto situace vytváří, zachovává nebo upravuje. Tento typ analýzy jsem představil ve své knize Luciferův efekt a pomohl mi najít důvod surového chování strážných při experimentu se studenty ve Stanfordské věznici a také důvod brutálního zacházení americké vojenské stráže v iráckém vězení v Abú Ghrajb. V rámci našich snah porozumět důvodům, proč dnešní mladí muži selhávají ve studiu, společensky i po sexuální stránce, se musíme nejprve zaměřit na některé jejich povahové rysy, jakými jsou nesmělost, vznětlivost a nedostatek svědomitosti. Dále budeme brát v úvahu faktory situační, mezi něž patří velmi rozšířený život v neúplné rodině bez otce, snadná dostupnost vzrušujících videoher a volný přístup k pornografii na internetu. Nakonec se zaměříme na faktory systémové, které problematiku činí ještě složitější, jako například politické a ekonomické důsledky právního systému, který uznává práva žen, ale nezohledňuje nijak speciálně práva mužů, dále fyziologické změny způsobené životním stylem a prostředím, jejichž vlivem se v mužském těle snižuje množství testosteronu a roste množství estrogenu, dopad médií, nedostatek pracovních příležitostí způsobený ekonomickou krizí a všeobecný úpadek školství v mnoha zemích, které nedokáže vytvářet podnětné prostředí, jež by v chlapcích vzbuzovalo dostatečný zájem a přirozenou zvídavost.

Takové ohrožení hned ze tří stran způsobilo, že mnoho dnešních mladých pánů postrádá smysluplný směr a cíl a základní společenské dovednosti. Spousta z nich zůstává u rodičů a nechává se jimi živit, přestože je jim dvacet, nebo dokonce třicet let, uměle si prodlužují dobu dospívání ve věku, kdy by už měli budovat kariéru a zakládat rodinu.[1] Synáčkové raději zůstávají pod rodičovskými křídly, než aby vylétli z hnízda a snažili se ve světě plném nejistoty založit své vlastní.

Vinou ekonomického propadu napříč celým světem se mladým lidem jistě dostává méně a méně šancí najít zaměstnání, ve kterém by prokázali své schopnosti a profesionální dovednosti. Klesající naděje na uplatnění představuje problém jak pro muže, tak pro ženy, přesto mladé ženy pod třicet let poprvé v historii překonávají své vrstevníky jak v oblasti akademických úspěchů, tak v oblasti finanční. Až o pětadvacet procent více mladých mužů než mladých žen žije ve společné domácnosti s rodiči.[2] A protože mladé dámy jsou mnohem lépe schopny se zabezpečit finančně v porovnání s muži srovnatelného věku, nacházejí stále hůře protějšky s obdobným postavením, kteří by splňovali genderová očekávání, což silnější pohlaví obratem ještě víc sráží. Chlapskost nadále vnímáme skrze hegemonii, a pro mladé muže tak vlastně neexistují společensky přijatelné alternativy k roli válečníka a chlebodárce. Všechny potenciální nové role ohrožují tradiční koncept mužnosti a mužství, a toho, kdo je přijme, čeká despekt ze strany souputníků a pokles uznání a milostných příležitostí u něžného pohlaví.

K nejběžnějším případům patří otcové na rodičovské dovolené, u nichž se okamžitě hledá osobní neúspěch, pohlíží se na ně jako na „hodné“ kluky, o něž ženy nestojí. Když jeden z otců v domácnosti komentoval stigma otcovské dovolené v článku pro New York Times, přiznal, že by na přijímacím pohovoru budoucímu zaměstnavateli raději řekl, že byl ve vězení, než že zůstal doma a pečoval o děti.[3] V blogosféře se to hemží stížnostmi žen na naprostý nedostatek hodných a ohleduplných chlapů, s nimiž by to mohly zkusit, a stejně tolika stížnostmi „hodných a ohleduplných“ mužů, kteří chtějí radu, jak zvát na rande, protože dostávají košem s tím, že jsou příliš hodní, příliš pasivní, nebo že se snaží za každou cenu. Muži jsou v pasti, nevědí, jací mají vlastně být, a obě poloviny lidstva o to hůře hledají společnou řeč rovnocenných partnerů.

Pro všechny tyto nové potíže a nesnáze, kterým musejí mladí muži čelit v měnícím se a nejistém světě kolem, se mnozí z nich rozhodnou izolovat na mnohem bezpečnějším a uspokojivějším místě, kde mají kontrolu nad výsledky své činnosti, kde neexistuje strach z odmítnutí a kde jim jejich dovednosti přinesou uznání.

A přestože se část z nich zcela vědomě rozhodne dát požadavkům společnosti vale, jako například hnutí Men Going Their Own Way (Muži kráčející vlastní cestou), uchylují se dospívající a mladí mnohdy podvědomě do bezpečí videoher a pornografie, kde mohou být pány situace. Stávají se mistry v hraní her, pilují své dovednosti a díky nim pak dosahují ve světě her vyššího statusu a respektu. S tímto jevem se u dívek nesetkáváme, ty většinou podobnému soutěžení nepřikládají žádnou váhu, nesnaží se získat si obdiv a úctu prostřednictvím zdokonalování hráčského umu. A na hráčských fórech se od hráček příliš neočekává. Muži navíc mnohem snadněji hrám podléhají. Když ruský badatel Michail Budnikov analyzoval sklony k závislosti na počítačových hrách a rozdělil je na nízkou, střední a vysokou míru rizikovosti, zjistil, že dívky lehce převládají ve skupině středního rizika, zatímco ve skupině s rizikovostí vysokou je chlapců třikrát více než dívek (respektive 26 % chlapců oproti 8 % dívek).[4]

Nemáme naprosto nic proti počítačovým hrám samotným, jistě jsou v mnohém přínosné a prospěšné. Naše obavy nastupují tehdy, hrají-li se přes míru, zejména pak v úplné sociální izolaci, protože v takovém případě se negativně podepisují na schopnostech a zájmu rozvíjet normální mezilidské vztahy. S nadměrným hraním her úzce souvisí velké množství problémů, jakými mohou být například obezita, sklony k násilnostem, úzkost, špatné školní výsledky, sociální fobie, nesmělost, impulzivnost a deprese.[5] Rozmanitost a intenzita akce ve videohrách způsobují, že chlapci vnímají další součásti běžného života – například školu – jako poměrně nudné, což vede k poklesu výkonů při výuce a ve škole celkově, a s tím potom souvisí potřeba léčby poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD) a přidává se další smyčka do hrozivého bludného kruhu, o němž budeme ještě hovořit.

Pornografie způsobuje v životě chlapců rovněž zmatky. Porno samo o sobě nepředstavuje závažný problém pro občasné diváky nebo pro osoby, které mají již svou vlastní sexuální zkušenost a dokážou si ji samy porovnat s tím, co vidí na obrazovce. Pro mladíky, kteří dosud žádnou skutečnou sexuální zkušenost neměli a ani se jim nedostalo sexuální výchovy, může sledování porna znamenat vážný problém. Jak jsme zjistili, spousta z nich spojuje svou představu o sexuálním životě s tvrdým pornem z obrazovek, ne se skutečnými lidmi. V průběhu našeho výzkumu se nám mnoho mladých mužů svěřovalo, jak jim porno poskytlo pokřivený nebo nereálný pohled na to, co by měly sex a intimita obnášet, a jak pro ně bylo následně obtížné a téměř nemožné se vzrušit s opravdovou partnerkou. Pro valnou část z nich může být skutečný pohlavní styk čímsi cizím, může v nich vyvolávat úzkost, protože při něm potřebují mimo jiné komunikační dovednosti, musí zapojit celé své tělo a jsou nuceni „spolupracovat“ s jinou bytostí z masa a kostí, s bytostí, která má své vlastní sexuální i milostné touhy a potřeby. Jiní nám vyprávěli, jak se jim porno podepsalo na dalších stránkách života – mezi jinými například na koncentraci či pocitu vnitřní pohody. Když se rozhodli přestat se sebeukájením při pornografii, zaznamenali velké pozitivní posuny v životě i v názorech. Tohoto fenoménu si povšimli také někteří odborníci. Fyziolog Gary Wilson, tvůrce internetových stránek o vedlejších účincích sledování pornografie YourBrainOnPorn.com a autor stejnojmenné knihy o budování závislosti na pornografii, sesbíral stovky vyjádření na internetových fórech, kde mladí muži sami komentovali své zkušenosti s tímto druhem abstinence. Líčili, jak se zásadně snížila jejich sociální úzkost, zvýšila se jim sebedůvěra, byli schopni udržovat oční kontakt a mnohem snáze navazovat vztahy se ženami. Často zmiňovali, jak znovu získali chuť do života, snáze se soustředili, zmírnily se jejich deprese a zesílila erekce a sexuální výdrž, když na nějakou dobu přestali se sledováním porna a doprovodnou masturbací.[6]

Stejně jako v případě videoher zdůrazňujeme, že problémem je pouze nadužívání pornografie. Je však velmi obtížné stanovit, co je to nadužívání. Přestože se objevují stále nové studie, které se zabývají fyzickými a psychickými účinky porna na dospělého člověka, neberou zpravidla v potaz změny osobnosti a další vnější faktory a až na příležitostné průzkumy neexistují ani podobné studie, které se zabývají dětmi mladšími osmnácti let. Je také velmi obtížné najít kontrolní skupinu mladých lidí v tomto věku, která ještě nikdy žádné porno nesledovala. Jedna studie univerzity v Montrealu chtěla porovnávat jedince, kteří již porno sledovali, s těmi, kteří nikdy v životě žádné neshlédli, a nebyli schopni najít na celé univerzitě jednoho jediného dvacetiletého, který by porno neviděl.[7]

Většina zdravotnických a psychologických společností navíc oficiálně nepovažuje porno za něco, na čem by si mohl člověk vytvořit závislost. V některých kruzích se zahrnuje do IAD (Internet Addiction Disorders) – chorobné závislosti na internetu, která byla nedávno uznána jako porucha chování.[8] Navzdory tomu se stále více mladých lidí, většinou mužů, vyjadřuje k tomu, jak pornografie ovlivňuje jejich motivaci, soustředění, sociální a sexuální schopnosti a vnímání světa.[9] A získané výpovědi nelze ignorovat. Popisované příznaky jsou skutečné a neměly by se zavrhovat jako pouhá etapa jejich života nebo něco, co si namlouvají.

Netvrdíme ovšem, že ženy videohry nehrají nebo že nesledují porno. Ano, dochází k tomu, ale ne tak často jako u mužů. Sledování porna je definitivně mužskou záležitostí. Vědci Ogi Ogas a Sai Gaddam pro svou knihu A Billion Wicked Thoughts (Miliarda hříšných myšlenek), v níž se snažili zmapovat lidské touhy, pečlivě zkoumali více než 400 milionů hledání na internetu a zjistili, že 55 milionů z nich (okolo 13 %) mělo erotický obsah. Kdo ho na internetu vyhledával? Uhádli jste, muži (většinou). Jelikož více žen než mužů hledalo na internetu erotické příběhy, usoudili Ogas a Gaddam, že muži dávají přednost sledování erotických obrázků a videí, a to dokonce šestkrát častěji než ženy. Skutečně, na populárních placených stránkách, jakými jsou například Brazzers a Bang Bros, je návštěvnost ze 75 % mužská, když ale dojde na úhradu, jsou pouze 2 % platebních karet vedena na ženské jméno. CCBill, oblíbená platební brána využívaná pro platby za stránky pro dospělé, označuje ženská jména jako možnou falešnou identitu.[10]

Proč dochází k těmto rozdílům? Vždyť je jistě mnoho ženských znalkyň pornografie a existují také muži, kteří milují erotickou literaturu. Ogas a Gaddam důvod odhalili důkladným rozborem schopnosti vzrušit se: mužům k tomu stačí jedna z alternativ, ale ženy potřebují ke vzrušení soubor jistých kvalit. Jinými slovy u mužů funguje jednoduchý podnět vzrušení: luxusní poprsí NEBO kulatý zadeček NEBO sexy „eMCéBéPéčko“ (neboli máma, co bych píchal), zatímco ženy potřebují podnětů více: přitažlivý A vhodný potenciální otec A sebevědomý. Třebaže většina žen bude vzrušena po stránce fyzické v podstatě u jakéhokoli typu porna, psychicky se vzruší pouze v případě, kdy jsou dosažena a splněna všechna jejich měřítka. Žena se navíc musí sama cítit v bezpečí A okouzlující A tělesně fit. Princip NEBO umožňuje mužům využít všechny příležitosti k sexu. Ženy ve stejném módu nefungují. Například ve stresujícím prostředí mužské libido stoupá, zatímco ženské naopak klesá. Mužský mozek odděluje sex a milostný románek, v mužském mozku se veškeré vnější podněty sjednocují, zatímco ženy oddělují mentální vzrušení od fyzického.[11] Muži a ženy se všímají rozdílných erotických podnětů, mají odlišný způsob zpracování podnětů a jinak se chovají v reakci na tyto podněty.

Když se podíváte na to, proč mladí muži hrají videohry a sledují porno, shledáte, že tyto faktory jsou jak příznaky, tak i příčinami jejich celkového úpadku. Jde o reciproční kauzalitu, kdy určitá osoba sleduje obrovské množství porna a hraje počítačové hry, čímž se u ní zvětšují a rozvíjejí sociální, sexuální a motivační problémy, které ji zpětně vedou ke hrám a pornu. Bludný kruh sociální izolace se uzavírá. Máme velkou obavu z toho, že budou vznikat ještě provokativnější a živější videohry a pornofilmy, obáváme se, že se skutečný život propojí s virtuální realitou a stvoří mnohem egocentričtější mladé muže. Muže, kteří žijí ve svých pečlivě vytvořených digitálních světech.

I nezdravé ulpívání na jednom ze zmíněných druhů zábavy může způsobovat problémy v životě, ale kombinace nadměrného hraní videoher se sledováním porna vytváří smrtící dvojici, kvůli níž se takto závislí stahují ze všech ostatních aktivit všedního života, odcizují se společnosti a jsou naprosto ztraceni, dojde-li na mezilidské vztahy, zejména pak se ženami a dívkami.

Porno a videohry jsou návykové, ne však ve stejném smyslu jako jiné závislosti. V případě závislosti na alkoholu, drogách nebo v případě gamblerství chcete víc a víc téhož, ale v souvislosti s pornem a videohrami chcete totéž…, ovšem v různých obměnách: potřebujete změnu, abyste se dokázali obdobně vzrušit. Tento jev nazýváme závislost na vzrušení: abyste dosáhli stejné stimulace, potřebujete stále nový materiál, zíráte-li na tytéž obrázky pořád dokola, brzy to s vámi ani nehne. Klíčová je originalita vizuálního prožitku. Pornografický i herní průmysl je připraven poskytovat uživatelům nekonečné variace, a je jen na každém jedinci, nakolik bude schopen najít rovnováhu mezi těmito digitálními prostředky zábavy a dalšími činnostmi, které život nabízí – zejména těmi, které podněcují tvořivost a činorodost, ne pouze konzumaci.

Rozptýlení je dvousečná zbraň. Dnešní člověk má na dosah mnohem více informací, než jsme kdy předtím měli, ale zároveň se vinou toho může ztrácet v alternativních světech. Ty zpravidla nebývají zdaleka tak účinné a skvělé, jak o sobě tvrdí. Jen poskytují více rozptýlení. Například v jedné newyorské restauraci nemohli přijít na to, proč za uplynulých deset let obsloužili totéž množství zákazníků, přestože přijali více zaměstnanců a snížili počet nabízených položek na jídelním lístku. Když se podívali na výsledky sledování z roku 2004 a na výsledky z roku 2014, zjistili, že to zase taková záhada není. Zákazníci tu v roce 2014 trávili dvakrát tak delší dobu, protože si fotili jídlo na talíři, fotili sami sebe, žádali číšníky, aby je vyfotili s přáteli a aby se s nimi vyfotili sami, takže jídlo mezitím vystydlo a muselo se poslat zpátky do kuchyně a nechat ohřát.[12]

Jednou z našich silných i slabých lidských stránek je přirozený sklon přesouvat pozornost z jedné věci na druhou. Děláme to proto, abychom mohli pozorovat a sledovat všechno, co se děje kolem nás. Máme-li vše kdykoli k dispozici „na kliknutí“ na internetu, tento sklon se zhoršuje a mizí. Cloudy – virtuální úložiště přístupná z webu – fungují jako náš druhý mozek, kam si můžeme uložit naše vzpomínky a úkoly a můžeme se tak soustředit pouze na přítomnost namísto minulosti či budoucnosti. Jsou to úžasné technologie, které jsou všude tam, kde jsme my, můžeme je kdykoli použít, ovšem máme-li k nim přístup. Druhou stranou mince však je, že se začínáme mnohem více soustředit pouze sami na sebe a méně si uvědomujeme okolní svět a ostatní lidi, protože si nemusíme pamatovat spoustu různých detailů, které s nimi souvisejí, možná se nám i zdá, že ani nedokážou naplnit naše momentální potřeby.

Neuropsycholog Ian Robertson provedl průzkum na vzorku tří tisíc lidí a zjistil, že téměř každý z dotázaných ve věku nad padesát let si pamatoval datum narození svého příbuzného z hlavy, zatímco lidé ve věku do třiceti let si pamatují stejný údaj v méně než polovině případů. Ostatní museli zapátrat v mobilním telefonu. Clive Thompson, přispěvatel do amerického měsíčníku Wired, říká, že problém naprosto vystihuje gesto „hledám-li odpověď na otázku, sáhnu si do kapsy“. Tím, že si do počítače stahujeme veškeré údaje, máme v paměti méně a méně základních věcí. Thompson přemítá nad tím, zda naše rostoucí závislost na počítačové paměti nenaruší další způsoby chápání světa, eventuálně zda nemůže způsobit to, že se lidé stanou mentálně neschopnými ve chvíli, kdy budou odpojeni od sítě.[13] Ať má pravdu nebo ne, přemísťování našich myšlenek a vzpomínek do úložišť počítačů a na internet bude stále běžnější a bude představovat čím dál výraznější problém, už z toho důvodu, že se s počítačem a internetem setkávají pravidelně stále mladší a mladší děti.

Četba a psaní oživuje v lidech jejich životní prožitky a vlastní povahu díky promyšleným úvahám, reflexím a představivosti. Napsat cokoli rukou je jev určený téměř k vyhynutí a knihy a noviny ve své původní formě začínají být čímsi zastaralým. Mnoho novin či časopisů buď úplně skončilo, nebo se přesunuly na web a využívají jej jako způsob sdělování svého obsahu čtenářům. Je to samozřejmě výborná zpráva pro lesy, do kterých ale mladí lidé paradoxně vůbec nechodí. Místo toho se naším hlavním společníkem a oblíbeným místem návštěv stal web, prostor, kde hledáme, zpracováváme a sdílíme informace. Nejsou-li firmy či média přítomné na internetu, tvrdě za to platí ztrátou zákazníků či čtenářů, klesá jim zisk z prodeje a přicházejí o tržby od společností, jejichž reklamy by mohly uveřejňovat. A stejně tak klesá zájem studentů o školy v klasickém stylu, které nabízejí statickou náplň výuky se zastaralými technologiemi.

V roce 2013 zveřejnila Americká pediatrická akademie (AAP) zprávu vypovídající o tom, že děti nyní tráví mnohem více času s nejrůznějšími médii než ve škole: „vedle spánku je to nyní hlavní aktivita dětí a mládeže“. Nerovnováha byla dokonce ještě větší v případě, že měl adolescent ve svém pokoji televizi, což samozřejmě většina z dětí měla. Přesto AAP věří, že média dokážou být takzvaně prosociální a učit děti etnické toleranci a také nabízet množství různých sociálních dovedností. AAP doporučuje dětem sledovat televizi ne více než hodinu až dvě denně.[14] Zároveň však poukazuje na to, že mnoho mladých lidí tráví před obrazovkou pětkrát až desetkrát více času a jejich mozek tomu začíná přivykat.

Sherry Turkleová, kulturní analytička a zakladatelka iniciativy „Technologie a naše já“ na Massachusettském technologickém institutu říká, že všechny ty tweety, textovky a online chaty se nesčítají do jedné úplné konverzace, protože pouze prostřednictvím hovoru s druhými se učíme vytvářet si vlastní vnitřní dialog. Tudíž omezená „dálková“ komunikace s jinými lidmi může omezit naši sebereflexi a vnitřní uvažování. Podle Turkleové jsou lidé nuceni zapřádat skutečný hovor stále méně často, až se někteří z nich domnívají, že k životu vlastně není přímá komunikace se skutečnými lidmi potřeba.[15]

Naše schopnost zapojit vnitřní myšlení k tomu, abychom porozuměli tištěnému materiálu či vedli dlouhé hovory, se vytrácí a zároveň s tím se fyzická povaha našeho mozku adaptuje na krátké a stručné úryvky informací. Čím více je po nás požadováno, abychom přesouvali pozornost z okamžiku na okamžik, tím méně jsme schopni prožívat niternější emoce včetně empatie a soucitu. Zakrnělé city v kombinaci s nedostatkem účasti a propojení s jinými lidmi mohou oklestit budoucí společenské a milostné vztahy, u nichž se s čistě povrchními úvahami neobejdeme.

V průběhu uplynulých deseti let se ovšem tento přístup rozmáhá i mezi dospělými, mnoho mužů nedokázalo v tomto směru společensky a mezilidsky dospět, mají problém jednat se ženami jako se sobě rovnými, ať už s kolegyněmi, přítelkyněmi, kamarádkami, partnerkami, milenkami, nebo dokonce milovanými manželkami. Někteří z nich upřednostňují společnost mužů před společností žen. V průběhu našeho průzkumu jsme zjistili, že mnoho mladých mužů nemá zájem o dlouhodobé partnerské vztahy, sňatek či otcovství, netouží ani stát se hlavou rodiny – částečně i proto, že značné procento z nich vyrůstalo v rodině, kde scházel otec, ať už emocionálně nebo fyzicky. Jiní zase nejsou schopni postavit se na vlastní nohy a žijí nadále s rodiči a čekají, až jim „to vyjde“ nebo až si něco našetří.

A spousta mladých mužů, kteří si přece jen dokážou najít partnerku, má pocit, že není třeba dělat pro vztah nic víc než se občas objevit. K popisu mužské „impotence“ tak přibyly další pojmy jako „věčné dítě“ a „pudlík“, popisující muže, kteří emočně nedospěli a nejsou schopni se sami o sebe postarat. Situaci reflektuje také Hollywood a točí snímky o téhle nepoužitelné sortě až komicky zoufalých mužů. Filmy jako Zbouchnutá, Lemra líná, Pařba ve Vegas či Týden bez závazků představují muže jako nahraditelné zboží, žijící pouze pro bezduchou zábavu, kámošství a spřádání nerealizovaných plánů, jak si zasouložit. Jejich ženské protějšky bývají naopak atraktivní, cílevědomé a duševně vyzrálé, vědí, v čem a jak vyniknout, a dovedou tomu přizpůsobit svůj život. Pocitem, že mám nárok bez práce dostat všechno, co chci, jen proto, že jsem muž, ovšem už předem zatloukám hřebíček do rakve potenciálnímu vztahu, neuloví-li mě taková, která sáhne po sebeneschopnějším ztroskotanci, jen aby nezůstala sama.

Rádi bychom si proto posvítili na příznaky a příčiny těchto nepříliš slibných tendencí, objasnili, jak se k nim společnost dopracovala, a nastínili širší souvislosti řešení, která se budeme snažit předestřít ve třetí části naší knihy.

ČÁST I

PŘÍZNAKY

1.

Rozčarování školou

David Brooks, autor sloupků v New York Times, napsal, že věk informatiky je osvobozující, protože nám umožňuje přehodit evidenci všedních povinností na „kognitivní sluhy“.[1] Do budoucna má v něčem pan Brooks asi pravdu. Ale prozatím, byť tato možnost zaúkolovat někoho či něco jiného svým způsobem osvobozující jistě je, spoluvytváří svět „chytrých telefonů a tupých lidí“,[2] řečeno příznačně pregnantním bonmotem Garyho Turka. Potíž s takovým osvobozením mysli, jak vysvětluje Nicholas Carr, autor knihy The Shallows (Nebezpečná mělčina),[3] totiž spočívá v tom, že „přívrženci vnějších úložišť paměti zaměňují tu operační s dlouhodobou. Pokud člověk nedokáže zabudovat údaj, myšlenku nebo zkušenost do dlouhodobé paměti, nedokáže ani ‚osvobodit‘ mozek a uvolnit v něm místo pro další úkoly.“ Carr tvrdí, že ukládání čehokoliv do dlouhodobé paměti ani v nejmenším nebrzdí naše mentální schopnosti, naopak spíše zvyšuje úroveň inteligence, protože umožňuje snadněji vstřebávat nové myšlenky a dovednosti do budoucna. Jinými slovy si myslíme, že jsme chytřejší, než tomu doopravdy je.

Celá naše kultura ztrácí schopnost udržet dlouhodobě pozornost. Čím více toho ukládáme mimo vlastní paměť, tím méně si toho pamatujeme, a tím pádem toho i mnohem méně víme. Přestože 76 % Američanů říká, že denně sledují, poslouchají nebo čtou zprávy, méně než polovina z nich se dostane dál než za hlavní titulky.[4] Mohou tedy žít v domnění, že vědí. Přesvědčení, že vím všechno, přestože mám vlastně jen povrchní znalost, je velmi nebezpečné. Jeden anglický profesor v důchodu si posteskl, že ke konci jeho kariéry si také někteří z jeho studentů mysleli, že rozumějí všemu, ale když je následně vyzval, aby téma blíže popsali, začali koktat a nebyli schopni ze sebe nic vysoukat. Jeden student dokonce opustil seminář, protože odmítl předělat svou práci. A právě takový přístup „vzdám se dřív, než se o něco pokusím“ se nyní šíří mezi mladými muži jako epidemie.

Můžete namítnout, že kluci flákali školu a dělali svým učitelům peklo na zemi odjakživa. Nedávno proběhla rozsáhlá analýza více než tří set průzkumů, které odrážely školní výsledky více než 500 000 chlapců a téměř 600 000 dívek, která odhalila, že dívky na celém světě si už několik desetiletí ve všech předmětech vedou lépe než chlapci.[5] Podle jejích autorů tyto údaje popírají, že by chlapci obecně procházeli nějakou aktuální „krizí“, ale my s tím tak docela nesouhlasíme. Na dobrých známkách více než kdy předtím záleží, jak se kdo dokáže uživit, a společnost by tím spíš měla ukazovat chlapcům, jak důležité je ve škole dobře pracovat. Chlapci mívali také mnohem větší motivaci soutěžit a uspět v ostatních aspektech života – odstěhovat se od rodičů, najít si přítelkyni nebo se oženit, stanovit si dlouhodobé cíle, začít budovat kariéru – a ta jim teď obecně schází.

Poprvé v dějinách Spojených států dosahují chlapci nižšího vzdělání než jejich otcové.[6] I v honbě za vysokoškolskými tituly se mnohem více prosazuje něžné pohlaví. Dívky překonávají chlapce na všech úrovních, od základní školy až po univerzitu. Ani ne čtvrtina amerických chlapců ve věku mezi třinácti a čtrnácti lety je zdatná v psaní a čtení, oproti tomu dívky prospívají na výbornou v písemném projevu ze 41 % a ve čtení ze 34 %.[7] Sedmdesát procent nejhorších známek rozdávaných ve školách jde na vrub chlapcům.[8] Podobné rozdíly v úspěšnosti mezi chlapci a dívkami se objevují po celém světě. Organizace pro hospodářskou spolupráci a rozvoj (OECD) zjistila, že chlapci rovněž častěji než dívky ve škole opakují ročník, mají horší známky a také dosahují horšího průměru u závěrečných zkoušek. V zemích, jako je Švédsko, Itálie, Nový Zéland a Polsko, předčily dívky chlapce podle mezinárodního šetření gramotnosti patnáctiletých PISA natolik, že byly v podstatě o rok až rok a půl napřed.[9] Celosvětově pak ve více než polovině zemí, které se v roce 2009 podílely na šetření PISA, předčili chlapci dívky pouze v matematické gramotnosti, ale rozdíl mezi nimi tvořil jen třetinu rozdílu mezi gramotností čtenářskou (v níž byly dívky výrazně lepší).[10]

Christina Hoff Sommersová, socioložka z Amerického institutu pro výzkum veřejné politiky, popsala ve své knize The War Against Boys (Válka proti chlapcům) dokonce ještě mnohem více nevyvážeností. Říká, že dívky početně převyšují chlapce nejen ve studentských parlamentech, čestných spolcích a mimoškolních klubech, ale svědomitěji přistupují k domácí přípravě, více čtou a překonávají chlapce i v uměleckých oborech. Oproti tomu chlapci častěji školu přerušují, předčasně končí a upouštějí od postupu na další stupeň. Jednoduše řečeno, dívky jsou po akademické stránce „angažovanější“.[11]

Chlapci také přicházejí do školy nepřipravení častěji než dívky – bez učebnic, sešitů a psacích potřeb nebo bez domácího úkolu.[12] Dvojnásobné množství chlapců považuje školu za „ztracený čas“ a chodí na hodiny pozdě.[13] Dle očekávání je pak studentů s horšími výsledky testů, kteří přicházejí do školy bez přípravy, přinejmenším dvakrát tolik než nepřipravených žáků, kteří testy napsali dobře.[14]

Hlavním důvodem pro sjednávání úlev při výuce jsou dnes nejrůznější duševní poruchy, „které tvořily polovinu žádostí podaným v roce 2012 v porovnání s 5 až 6 % žádostí před dvaceti lety,“ říká dětská psychiatrička Victoria Dunckleyová.[15] Počet případů diagnózy ADHD se každým rokem zvyšuje o 5 % a chlapci tímto syndromem trpí dvakrát až třikrát častěji než dívky[16] a častěji také dostávají již na prvním stupni základní školy léky jako například Ritalin.

Chlapci jsou také mnohem náchylnější k tomu, aby školu opustili.[17] Národní centrum pro statistiky ve vzdělávání (NCES) zmiňuje dalekosáhlé následky tohoto trendu:

„Lidé, kteří nechali školy a nyní je jim dvacet pět let a více, jsou na tom po zdravotní stránce mnohem hůře než ti, kteří školu dokončili, bez ohledu na příjmy… Školní odpadlíci končí také nesrovnatelně častěji ve vězeních, či dokonce v celách smrti. Porovnáme-li ty, kdo střední školu předčasně opustili, s dostudovavšími, pak člověk, který školu nedodělal, představuje pro společnost za svůj život náklad průměrně více než 240 000 dolarů, protože odvádí nižší daně, podílí se často na kriminální činnosti a bývá také nezřídka závislý na sociálních dávkách.“[18]

Národní dlouhodobé sledování mládeže, které započalo v roce 1997 a skončilo v roce 2012, zjistilo, že ve věku dvacet sedm let dosáhla na bakalářský titul třetina mladých žen oproti čtvrtině mužů stejného věku.[19] Odhaduje se, že v roce 2021 získají ženy v USA 58 % bakalářských titulů, 62 % magisterských titulů a 54 % doktorských titulů.[20] Stejné trendy lze pozorovat i v ostatních zemích světa. V Kanadě a Austrálii představují ženy 60 % všech absolventů vysokých škol.[21] Na každé čtyři dívky hlásící se v Anglii na vysokou školu připadají méně než tři chlapci a ve Skotsku a Walesu se na školy hlásí o 40 % více dívek než chlapců.[22] Tento rozdíl se zvětšuje se sociálně slabšími vrstvami.[23]

Dvě třetiny z celkového počtu studentů navštěvujících speciální školy a využívajících speciální výchovné programy jsou chlapci. Není to však otázka IQ – mladí muži se pouze absolutně nesnaží, což se následně odráží v nedostatku příležitostí pro jejich vlastní kariéru. Tyto rozdíly jsou ještě markantnější u mužů pocházejících z prostředí menšin: pouze 34 % ze všech bakalářských titulů dosažených černošskými studenty patří mužům a v případě hispánských absolventů získávají hispánští muži 39 % titulů, zbytek náleží jejich ženským protějškům.[24]

Je proto naprosto jasné, že nadešel nejvyšší čas bít na poplach a probudit společnost napříč všemi zeměmi světa, kde dnešní mladíci selhávají v akademických oblastech. Následky pro ně samotné, pro jejich rodiny, jejich společenství, a dokonce pro celý jejich národ mohou být katastrofické, pokud co nejdříve nepřistoupíme k potřebné nápravě.

2.

Pracovní síla bez mužů

Kam se jen poděla protestantská pracovní morálka? Jako by se z mysli mladých mužů vytratila. V prvním desetiletí 21. století podíl amerických náctiletých a dvacetiletých mužů na pracovní síle prudce poklesl[1] a zaměstnanost mužů v produktivním věku 25 až 54 let se od konce šedesátých let stále snižuje.[2] Takový trend lze pozorovat po celém světě,[3] což svědčí o tom, že miliony mužů prostě nepracují.

Rostoucí mezinárodní provázanost světových ekonomik znamená, že současné hospodářské cykly růstu a poklesu mají dalekosáhlejší a hlubší důsledky pro všechny země. Globální recese z roku 2009 byla tou nejhorší od druhé světové války a mužská nezaměstnanost se v důsledku ní zdvojnásobila. Polovina z 6,5 milionu následně zaniklých pracovních míst v USA se týkala průmyslové výroby a stavebnictví[4] a spousta z nich už se neobnoví.[5] V oblastech výrobního průmyslu, v nichž se přestal klást důraz na manuální a technické dovednosti člověka a stále větší význam spočívá v pokročilých technologiích – jako například v automobilovém průmyslu, to znamená, že mnoho vyspělých zemí přesouvá výrobu mimo své území a vytváří tak pro spoustu mužů atmosféru nejistoty. Ani vyšší stupeň vzdělání či titul už není zárukou, že získají práci.

Relativně bezpečnou oblastí zůstalo zdravotnictví – tradičně ženská doména –, služby domácí péče a pečovatelství jsou všeobecně i nadále na vzestupu a většinu pracovních míst v nich obsazují ženy.[6] Tato nově se rozvíjející oblast nabízí příležitosti a světlou budoucnost mnoha mladým ženám, ale sotva je kýženým polem působnosti pro mladé muže ve srovnání s možnostmi, které měli jejich vrstevníci v předchozích generacích.

Ke stížnostem a láteření ale existují další důvody. Přestože neblahý stav západní ekonomiky přispívá k tomu, že se na procentu pracovní síly podílí stále méně mužů, upozornila nás jedna vysokoškolsky vzdělaná kolegyně na nový fenomén. Někteří muži si osobují nárok na nepostradatelnost prostě jen proto, že jsou muži. A domnívají se, že není třeba se o ni dál jakkoli zasloužit. Mnoho z nich hledá dlouhodobě zázemí u rodičů, v manželském svazku či v dlouhodobém vztahu. Překvapující množství mužů snad ani nestojí o práci, a místo aby se podíleli na chodu domácnosti alespoň výdělkem, nejsou už vůbec ochotni přiložit v ní ruku k dílu. Každý šestý nezaměstnaný muž v produktivním věku ochotně přiznává, že o práci nestojí,[7] a téměř polovina prohlásila, že nabízená místa jsou pod jejich úroveň nebo že nabízený plat jim nijak nepomůže „zlepšit životní úroveň“.[8] Uspokojuje je jen tak se poflakovat a dělat si „svoje“, aniž by vykonávali cokoliv, co se tradičně podobá práci.

Spousta takových dokonce svou závislost na jiných vnímá a prezentuje jako úspěch, ne jako společenské selhání, a považují za své právo vyhýbat se placenému otročení v práci či pomoci v domácnosti. V jistém smyslu připomínají jakési „gigoly“, přitažlivé hejsky vydržované staršími ženami za to, že se s nimi mohou pochlubit ve společnosti nebo prožít sexuální dobrodružství. Novodobí gigolové však nabízejí velmi málo jako protislužbu. Stačí podívat se na pár historek, o něž se s námi podělila naše kolegyně:

„Moje známá fyzioterapeutka se vdala a ten její dal krátce po svatbě výpověď. Ona pracovala a ještě se starala o domácnost. Představte si, že přijela domů z práce, tahala z auta i v dešti veškerou pracovní výbavu a on se ani neobtěžoval vystrčit nos a pomoct jí. Zajímalo ho jedině, co bude k večeři. Takže se otočila na podpatku, šla na nákup a hnala domů uvařit. On se jenom válel na gauči a nedělal nic. Byl to fajn kluk, fešák, ale nemakačenko. Po čtyřech letech manželství se s ním rozvedla.

Jiná moje známá vysokoškolačka to taky dala dohromady s jedním takovým. Vzápětí praštil s prací, že dokončí školu. Vzal si na to stotisícovou půjčku, a není schopen najít si stabilní zaměstnání. Ona ho dál podporuje, přestože si ji nehodlá vzít a v domácnosti nehne ani prstem.“

Proč se ženy vůbec zahazují s takovými týpky, když v nich dokonce i vlastní matky vidí ulejváky. Jak si podrobněji ukážeme ve 20. kapitole, je to smutné, ale vzdělané ženy mnohdy nemají příliš na vybranou: buďto zůstanou samy, nebo to raději zkusí s povalečem a dají mu kopačky až ve chvíli, kdy se soužití s ním stane naprosto nesnesitelným.

V letech, které následovaly po mém vystoupení na konferenci TED na téma The Demise of Guys (Kam se poděli chlapi?), přicházelo na mé přednášky po celém světě mnoho talentovaných a atraktivních mladých žen a dělily se se mnou o své zkušenosti. Tyto vzdělané ženy ve věku mezi dvaceti a čtyřiceti lety si stěžovaly na jedno a totéž: jak je těžké najít muže stejného věku a stejného postavení, který ví, jak se chovat ve společnosti, a dovede konverzovat na úrovni s dívkou, která představuje potenciální objekt jeho zájmu.

Běžná schůzka probíhá obvykle podle následujícího scénáře: Muž podrobně popíše svoje zázemí, svou současnou práci, novou „apku“, na které právě pracuje, nebo nové webové stránky, které se chystá vystavět. Potom mu zeskelnatí pohled, možná ještě objedná drink, nebo hůř, vezme mobil, vyřídí zmeškaný hovor, sjede příchozí maily a textové zprávy. Nikde ani náznak toho, že by ho zajímala jeho partnerka, neptá se jí na její profesi ani na soukromí. Vůbec se neobtěžují zeptat: „A co ty?“ Nebo je to ani nenapadne.

Když jsem na toto téma přednášel poprvé, soustředil jsem se na dospívající – náctileté a dvacetileté. Ženy se shodly, že v tomto věku všechno začíná a posléze se potíže nabalují jako sněhová koule. Ať už je příčina jakákoli, léčba je nabíledni: muži, kteří chtějí přitahovat ženy s určitým rozhledem, pozvat je občas na rande a dát to s nimi dohromady, se musí v prvé řadě naučit, jak si s nimi povídat. Musí si uvědomit, že jsou tvorové sociální, a musí se naučit hledat společnou řeč.

Mužům totiž mnohdy nejen nedochází, že všechny vztahy jsou založené na sjednání určitých práv a povinností, ale zároveň ztratili pojem o tom, že je třeba se o cokoliv zasloužit. Stigma nezaměstnanosti stále existuje, ale není ani náznakem podobné tomu, čím bývalo. Dnešní mladí muži si absolutně nespojují zodpovědnost, placení dluhů, dodržování závazků s úspěchem. Některým z nich je to jedno. Ostatní se chovají, jako by měli nárok dostat, čeho se jim zachce, jen proto, že stojí první ve frontě, takže stačí počkat, až se otevřou dveře nebo začne mejdan.

Jeden mladík k tomu v dotazníku poznamenal:

„Věřím, že pocit oprávněnosti může chlapy formovat. Máme nárok na zodpovědnost. A jakmile prokážeme, že jí umíme dostát, svět nám svěří utváření budoucnosti. Chlapi se dovedou vzchopit, když je třeba převzít zodpovědnost. A do toho patří i umět se chovat a jednat s pochopením a zdvořile, nemyslet jenom na sebe – to všechno by nejspíš pomohlo dospívajícímu klukovi, aby našel sám sebe… Klíčem k tomu, jak se stát chlapem, je povinnost a zodpovědnost. Zodpovědnost sám za sebe, povinnost postarat se o sebe, neskončit jako troska, postarat se o ostatní a nezničit je.“

S tím nezbývá než souhlasit. Přesto se nám zdá, že tohle chápání oprávněnosti se liší od toho, jak je společnost vnímala v minulosti. Je obecnější, vztahuje se na mnohem širší pole působnosti a větší množství činností, což svým způsobem podkopává mnoho důležitých společenských a milostných vztahů. Dnešní mladíci chtějí následovat příkladu úspěšných mediálních celebrit, jakými jsou například basketbalová hvězda Michael Jordan, herec Ashton Kutcher nebo spoluzakladatel Facebooku Mark Zuckerberg, v nichž všechny ty pozitivní mužské vlastnosti vidí. Vnímají a obdivují však jen kýžené výsledky a všechnu tu slávu. Vůbec ale neberou v potaz to, co každému úspěchu logicky předchází: spousta tvrdé práce, útrapy a starosti, tvrdý trénink a nezdar, všechno to, co přirozeně provází cestu k vytouženému cíli. Dobré věci v životě obvykle vyžadují značné úsilí, musíme se občas vzdát potěšení, dát přednost práci před hrou, musíme pochopit, na čem je nutně založena životaschopnost společnosti – nelze očekávat, že se nám vrátí víc, než jsme sami vložili.

3.

Chlapi sobě: Syndrom sociální intenzity

Nesmělost hraje klíčovou roli v začarovaném kruhu sociální izolace mladých mužů, kterou si přivodili oni sami nepřiměřenou dobou strávenou sledováním porna a hraním počítačových her.

Pod stydlivostí či nesmělostí tradičně rozumíme strach z odmítnutí, obavu z toho, že budeme společensky nepřijatelní pro konkrétní skupinu či pro dané jedince, kteří pro nás představují autoritu nebo na něž chceme udělat dojem (jako například pro osoby opačného pohlaví). V sedmdesátých a osmdesátých letech jsem se jako jeden z prvních pokusil vědecky prozkoumat nesmělost mezi dospívajícími a dospělými. Z výzkumu vyšlo, že kolem 40 % populace USA se pokládá za stydlivé osoby, případně za osoby se sklonem ke stydlivosti. Stejné procento lidí udávalo, že v minulosti bývali stydliví, ale negativní dopad této vlastnosti se jim podařilo překonat. U 15 % osob vyvolávaly trému konkrétní situace, například schůzka naslepo nebo vystoupení na veřejnosti. Pouze 5 % lidí se nikdy v životě „na mou duši, na psí uši“ nestydělo.

V průběhu uplynulých třiceti let však procento plachých lidí vzrostlo. V roce 2007 proběhl studentský průzkum Institutu pro výzkum nesmělosti na Indianské univerzitě v New Albany – 84 % účastníků výzkumu řeklo, že se v životě někdy styděli, 43 % řeklo, že se stydí i nyní, a pouhé 1 % lidí odpovědělo, že se nikdy v životě nestyděli. Dvě třetiny z těch, kteří tvrdili, že se stydí i dnes, řekli, že se stydlivostí skutečně bojují.[1] Velká obava ze společenského odmítnutí se částečně rozrostla jako důsledek technologických vymožeností, které omezují přímou lidskou interakci, jakou je například povídání s ostatními lidmi, získávání informací, nakupování, chození do banky, vypůjčování knih v knihovně a mnohé další. Internet to pro nás vše udělá rychleji, přesněji a bez sebemenší nutnosti s kýmkoliv komunikovat. Na jedné straně umožňuje nepřímá komunikace na síti velmi plachým jedincům udržovat kontakt s ostatními nepřímo. Na druhé straně se tím problém zapojit se do skutečné živé komunikace a opravdových vztahů dále prohlubuje. Jak poznamenal jeden z autorů průzkumu Bernardo Carducci:

„… změny v technologii ovlivňují povahu mezilidské komunikace tak, že se více setkáváme se strukturovanou elektronickou interakcí a spontánní sociální interakce, při kterých máme možnost rozvíjet a procvičovat dovednosti, jakými jsou například vyjednávání, umění konverzace, porozumění řeči těla, gestikulaci a mimice, což je velmi důležité při navazování nových přátelství a pro jejich následné udržení, se dostávají do pozadí.“[2]

Nový druh nesmělosti nepramení ani tak z obavy ze společenského zavržení, ze strachu, že uděláme špatný dojem na ty, mezi něž bychom se rádi dostali, jako spíš z nechuti navazovat sociální kontakt, protože nevíme, jak se to dělá, a čím méně se pohybujeme mezi ostatními, tím větší odstup si od nich udržujeme, a tím těžší je překonat ho. Novodobá nesmělost se tudíž nadále postupně šíří a roste, zvnitřňuje se, a bohužel ji často ani není možné identifikovat jako příčinu toho, proč se nestýkáme s lidmi kolem sebe. Mnoho nesmělých se pak chová před sobě rovnými či autoritami nevhodně, nemotorně až trapně, obtížně zvládají nezvyklé situace a těžko se jim jedná tváří v tvář opačnému pohlaví.

S rostoucím počtem stydlivých se tedy mění i důvod jejich nesmělosti, z obavy z odmítnutí v hlubokou sociální neohrabanost – muži naprosto netuší, co dělat, jak se kdy a kde náležitě chovat. Většina mladých mužů dříve například uměla tančit. Dnes dokonce marně hledají jakékoliv styčné body a bloudí společenskou krajinou jako turisté v cizí zemi, kteří nejsou schopni najít správnou cestu, ale nechtějí se na ni zeptat. Mnoho z nich nedokáže číst v mimice, nevyzná se v pravidlech neverbální a verbální komunikace, která člověku pomáhají přirozeně si povídat s druhými, naslouchat jim a naklonit si je. Nedostatek sociálních dovedností vyplouvá na povrch zejména ve chvíli, kdy se muž setká s tou, po níž zatouží.

A kdo postrádá takové základní společenské dovednosti nezbytné pro navazování bližších vztahů, volí raději strategii ústupu či útěku z bojiště a stáhne se do bezpečí. Dívky a ženy pro takto společensky nevybavené muže představují pravděpodobný neúspěch, bezpečí se pro ně rovná úniku do světa fantazie a internetu, kde je možné pravidelně nacvičovat a zdokonalovat se, takže se vše stává mnohem známější a povědomější, v případě videoher lze neúspěšné pokusy opakovat. Rozvíjí se tu jakási pokřivená nesmělost, digitální já se stále méně překrývá se skutečnou bytostí. Já jsem tvůrce a pán hry, postavy kolem přihlížejí a okolní svět se scvrkává do velikosti studentského pokoje. V takovém případě lze říci, že stydlivost je jak samotnou příčinou problému, tak i následkem nadměrného hraní počítačových her a sledování porna. Jeden mladý účastník našeho průzkumu tuto skutečnost vystihl takto:

„Pravidelně se dívám na porno a pravidelně hraju počítačové hry…, ale nikdy jsem nevypadal nijak zvlášť zajímavě a vždycky jsem nesnášel to otravnou snahu uspět u holek, zkoušet se jim zalíbit. Leze to do peněz, člověka to jen rozhodí a málokdy to klapne. Řekl bych, že vztah s jakoukoli holkou nebo ženou pro mě nic moc neznamená, to mnohem raději pobudu někde s klukama. A zbytek nahradí pornografie.“

Kámoši namísto buchet: syndrom sociální intenzity

Ve filmu My Fair Lady (natočeném na motivy divadelní hry G. B. Shawa Pygmalion) dokázal profesor lingvistiky Higgins v podání Rexe Harrisona úspěšně proměnit prostou květinářku Lízu (představuje ji Audrey Hepburnová) v neskutečně krásnou a vzdělanou ženu. Líza je ale nešťastná z toho, že jí profesor neprojeví ani sebemenší náznak náklonnosti či uznání za to, jak se dokázala tak zásadním způsobem změnit, a když mu naznačí, že by stála také o trochu něhy a lásky, nevybíravě ji odmítne. Profesor si pak zpěvem stěžuje svému příteli, plukovníku Pickeringovi, proč se ženy nepodobají víc mužům?[3]

Skvěle to vystihuje přístup a vidění světa, které sdílí značná část mužů: jasné upřednostnění mužské společnosti a kamarádů před partnerským svazkem se ženou.

Novodobějším příkladem daného přístupu je romantická komedie z roku 1999 s názvem Taková normální holka, kde hlavní role ztvárňují Freddie Prinze Jr. a Rachael Leigh Cooková. Studenta Zacka opustí jeho sebestředná přítelkyně kvůli hvězdě reality show a on se rozhodne, že ji dokáže nahradit kterákoli dívka ze školy. Vsadí se se svým kamarádem, že za šest týdnů dokáže udělat z nepopulární šprtky Laney – studentky výtvarného oboru – královnu školního plesu. Po Zackových opakovaných pokusech dívku okouzlit a přesvědčit ji, že si s ní jen tak nepohrává, rozhodne se Laney vstoupit do Zackova světa a dovolí jeho sestře, aby ji proměnila a odhalila její skrytou krásu. Teprve po její vnější proměně se do ní Zack skutečně zamiluje.

Společně se svými dvěma spolupracovníky Sarah Brunskillovou a Anthonym Ferrerasem jsem označil tento jev termínem syndrom sociální intenzity (social intensity syndrom – SIS). Podobně jako u subkultury britských mladíků ze středních vrstev počátku devadesátých let minulého století, kteří se profilovali na základě dělnických manýrů, je klíčovým aspektem přístupu „Já jsem chlap, kdo je víc“ a „Chlapi sobě“ silné upřednostňování čistě pánské společnosti. K takovému prostředí to jedince táhne tím více, čím pevnější jsou vnitřní vazby takové skupiny, čím více se vyhraňuje vůči outsiderům a čím odmítavější je vůči těm, kteří se do daného společenství takzvaně nekvalifikovali, a tím usilovněji se každý, komu se do užšího výběru podaří dostat, snaží svoje postavení obhájit. Typickým chlapským společenstvím je například armáda (a to zejména během výcviku či při nasazení), dále gangy, týmy v kontaktních sportech (americký fotbal, ragby), posilovny či různá bratrstva. Muže taková společnost nabuzuje – stimuluje v nich mimo jiné produkci kortizolu, zvyšuje hladinu adrenalinu či testosteronu, mají-li pocit, že jsou jejími právoplatnými a uznávanými členy. Muži si na takové sblížení posléze zvyknou natolik, že danou pospolitost začnou jednoznačně upřednostňovat před jakýmikoli jinými typy kontaktů.

Takové sdružování má i své kladné stránky, učí muže, jak spolupracovat s příslušníky vlastního pohlaví, což má pro uspořádání a fungování společnosti zásadní význam. Časem se ale takový stupeň sociálního ukotvení promění v podvědomou představu, že jedině to je „to pravé ořechové“. Proto se mimo svou výlučně chlapskou skupinu cítí muži izolovaní a ve smíšené společnosti, případně v rodinném prostředí se následně nudí. Přijdou-li pak muži o takovou začleněnost, mohou se u nich dostavit dokonce abstinenční příznaky, které jsou o to silnější, oč delší a intenzivnější bylo jejich předchozí zapojení v takové čistě pánské skupině.

Zmíněný fenomén dosahuje vrcholu v období důležitých sportovních utkání, jako je například Finále světového poháru nebo nedělní Super Bowl, kdy by spousta chlapů dala přednost pobytu v přeplněném baru a zírání na nabušeného zadáka Patriotů Toma Bradyho ve výstroji před nahou Kim Kardashianovou v ložnici. Populární pornostránky PornHub nedávno zveřejnily statistiku, která tuto skutečnost potvrzuje. V průběhu osmačtyřicátého finále ligy amerického fotbalu provoz na jejich stránkách dramaticky poklesl, zejména pak v Denveru a Seattlu, dvou městech, jejichž týmy mezi sebou zápasily o vítěznou trofej. Po skončení hry provozovatel stránek zaznamenal opět značný nárůst přístupů, zejména pak uživatelů z USA a Kanady.[4]

Skrytá touha být alfa samcem nebo prostě patřit mezi chlapy je ovšem dvousečná. Pro heterosexuály nesmí důvěrnost překročit jistou mez, aby snad nevypadali zženštile, či dokonce přihřátě, a neshazovali tak soudržnost a zásady skupiny. Je třeba udržovat si odstup, na znamení soudržnosti stačí symbolicky si ťuknout pěstí, plácnout si, poplácat se navzájem po zádech.

A jak nám řekl jeden voják:

„Mezi vojáky nebo i v bojovém umění se rozumí tak nějak samo sebou, že si chlapi ostatní nepouštějí k tělu ani citově. Dají si navzájem znát, že na sebe nekašlou, existuje ale jemná hranice, za kterou emoce nesmějí. To má hned několik důvodů: Mezi sobě rovnými se všichni vymezují jako svébytná osobnost, která se sebou nenechá mávat a má vlastní názor. Chlapi nechodí do války proto, že je někdo přesvědčil, jdou do války, protože vědí, že je to správná věc. Přátelství chlapů v prostředí, kde o něco jde, je založeno na tom, jakými schopnostmi jednotlivec skupinu obohatí, protože na jeho životě svým způsobem záleží míň než na tom, co dovede. Projevíš-li jakkoli starost, zájem nebo obavu o parťáka, znamená to, že zpochybňuješ jeho schopnost obstát v téhle interní soutěži, což ohrožuje vnitřní dynamiku skupiny, nebo že se obáváš, jak na tom ve skutečnosti je, čímž ho stavíš proti celku. A takhle se v něčem nimrat a rozehrávat lidi proti sobě je ženská specialita.“

U mužů, u nichž se syndrom sociální intenzity projevuje velmi silně, lze předvídat jistě zajímavé behaviorální důsledky. Přestanou-li se v takových skupinách pohybovat, mohou si ztrátu nabuzení, na něž byli zvyklí, kompenzovat například nebezpečnými koníčky či chováním, hádkami a potyčkami, nadměrným pitím, přejídáním se, gamblerstvím či extrémně rychlou jízdou v automobilu. Rozvinout se u nich mohou i sklony k neadekvátnímu srovnávání mužů a žen. Budou trávit více času v typicky mužských skupinách při sledování sportovních zápasů ve sportbarech nebo při virtuálních fotbalových či baseballových utkání na síti a stěží budou hledat společného jmenovatele se ženami, mezi nimiž mívají velmi málo přátel, pokud si to vůbec dovedou představit.

Výhradní formou komunikace takových uskupení bývají textové zprávy a chaty. Nejen proto, že je to pohodlné a praktické, ale umožní jim pasivně komunikovat po svém. Nové aplikace, jako například BroApp, posouvají tyto sklony ještě dál. Aplikace odesílá předdefinované texty přítelkyni nebo partnerce. Tvůrci ji na webových stránkách nabízejí takto: Jste v jednom kole a nemáte kdy nanovo ujišťovat partnerku, jak moc vám na ní záleží? Stvořili jsme pro vás záskok v podobě aplikace, která ji za vás ubezpečí, že ji milujete. Díky BroApp vám to s ní bude klapat i bez vás.[5] Jedná se vlastně o jakousi instantní lásku ve spreji. Podobně jako je to se šlehačkou do kávy, buď si ji sami ušleháte, nebo tam nastříkáte tu z lahve. Je to sice pořád šlehačka, ale NĚCO jí schází. Proč vlastně navazovat a udržovat s někým vztah, když mu nejsme schopni ani sami napsat „mám tě rád“ nebo „myslím na tebe“?

Navyklost na čistě mužskou společnost si dokáže přizpůsobit i paměť, vyvolává převážně pozitivní věci z doby strávené „mezi chlapy“ a to špatné vypouští.

Vojáci se někdy s nedostatkem adrenalinu vyrovnávají tak, že se nechají znovu nasadit či vyhledávají taková prostředí, kde mají šanci setkat se se sobě podobnými, jako například nemocniční zařízení pro veterány. Nevojáci se slabostí pro sport se mohou snadno změnit ve fanatické fanoušky.

Pro syndrom sociální intenzity bývají také často charakteristické špatné vztahy v rodině či s partnerem. Postižení syndromem mnohem snáze tíhnou k domácímu násilí, zejména pokud holdují alkoholu, a mnohem častěji se také rozvádějí či rozcházejí s partnerkami, s nimiž je před bojovým nasazením či členstvím v nějakém týmu pojil hezký vztah. Častěji se u nich také rozvine všeobecně negativní postoj k ženám jako k „těm jiným“, které je nechápou a nerozumějí jim. Dají raději přednost pornu, placenému sexu s prostitutkou, krátkodobému vzrušení, které nedokáže být adekvátní alternativou rovnoprávného a trvalého sexuálního poměru se stálou partnerkou, založeného na vzájemném porozumění.

Paradoxně si tak muži mohou přivyknout na určitou hladinu všeobecné stimulace výlučně mužskou pospolitostí, aniž by pocity, které v nich taková intimita vyvolává, směli přiznat. Vyskytnou-li se následně v prostředí smíšeném, mohou propadat úzkosti a vyhlídka na intimní styk se ženou v nich naopak vůbec žádné sexuální vzrušení probouzet nemusí. Více než třetina dotazovaných vojáků se v naší studii svěřila s tím, že trpí erektilní dysfunkcí.[6] K podobným zjištěním dospěly výzkumy i u mladíků mimo armádu a jejich procento značně stouplo se snazší dostupností pornografie díky vysokorychlostnímu internetu.[7]

Table of Contents

Poznámka pro čtenáře

Jen tak plout s proudem

Příznaky

Rozčarování školou

Pracovní síla bez mužů

Chlapi sobě: Syndrom sociální intenzity

Kámoši namísto buchet: syndrom sociální intenzity