Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin Betschart
a kolektriv

Vidím do tebe! Už vím, jak funguješ

Přeloženo z německého originálu knihy Martina Betscharta Ich weiss,
wie du tickst. Wie man Menschen durchschaut, vydaného nakladatelstvím
Orell Füssli Verlag AG, Curych, Švýcarsko, 2011.
Copyright © 2011 Orell Füssli Verlag AG, Zurich, Switzerland
All rights reserved  

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
 tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz jako svou 6014. publikaci

Překlad Aneta Hubinová
Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Ilustrace v knize Wolfgang Dietzel
Fotografie v knize Martin Betschart
Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková
Formát ePub Eva Hradiláková
Počet stran 208
První vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Photo © fotobanka allphoto

ISBN 978-80-247-5961-6 (ePub)
ISBN 978-80-247-5960-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5684-4 (print)

O autorovi

Martin Betschart je specialistou na psychologii úspěchu, motivaci a znalost lidí. Těší se výborné pověsti jako kouč, hlavní řečník na konferencích a v televizi, je autorem několika bestsellerů. Od roku 1985 navštívilo jeho kurzy přes 250 000 účastníků. Jako kouč pracoval pro mnoho významných firem.

Několikrát bylo jeho jméno zmíněno i v médiích. Široké veřejnosti je známý díky svému pořadu Martin Betschart Kommunikations-Talk (Martin Betschart: Na slovíčko o komunikaci – pozn. překl.), vysílanému na švýcarské soukromé televizní stanici. V roce 2007 byl zvolen koučem roku. Patří do žebříčku stovky nejlepších světových a v letech 2008 a 2009 získal cenu Conga Award.

Tématem typologie lidí se Martin Betschart zabývá již přes 25 let. Prozkoumal všechny možné modely a vyzkoušel je i v praxi. V 80. letech přišel se spojením tehdy revolučního neurolingvistického programování (NLP) a biostrukturální analýzy Rolfa Schirma. Zjednodušil poznatky z NLP a doplnil je dalším modelem, který se neomezoval pouze na jednu ideologii nebo teorii.

Martin Betschart je považován za pragmatického kouče s obrovskými zkušenostmi. Protože je především červený typ, motivují ho výzvy, i když je finančně svobodný a nezávislý. Sekundární podíl zeleného typu se pak u něho postará o to, že se zajímá o lidi se všemi jejich vlastnostmi. Vše, co se týká jeho nejslabší modré stránky, se Martin snaží delegovat co nejdále. Je pro něj důležité být autentický a usiluje o to, aby se všeho, co předává ostatním ve svých přednáškách a kurzech na téma znalost lidí, motivace, psychologie úspěchu a blahobytu, sám také držel.

Pokud zrovna Martin Betschart nepřednáší nebo nevede kurzy, pak čte, cestuje a zabývá se výzkumem. Žije ve Švýcarsku, na Mallorce a v Asii.

www.martinbetschart.ch

www.ichweisswiedutickst.com

Spojit se s ním můžete i přes následující sociální sítě a webové stránky:

•  Wikipedia: http://de.wikipedia.org/wiki/Martin_Betschart

•  Xing: http://www.xing.com/profile/martin_betschart

•  Twitter: http://www.twitter.com/MartinBetschart

•  Facebook: http://www.facebook.com/Martin.Betschart.Erfolgswissen

•  linkedin: http://ch.linkedin.com/pub/martinbetschart/14/961/58a

•  beUnic: https://www.beunic.com/experten/martinbetschart

Předmluva

Brána věznice se zavřela. Následoval jsem zachmuřeného strážného se širokými zády a s knírkem do jednoduše zařízené místnosti pro návštěvy. Za chvíli přivede prvního muže, se kterým mám domluvené setkání. Ozbrojená loupež, předtím seděl za těžké ublížení na zdraví. Ajaj. Snad toho daňového podvodníka stihnu ještě dnes před obědem. Odpoledne jsou na programu násilník a drogový dealer. Zítra to má být ještě zajímavější, mám schůzku s jedním opravdovým vrahem.

Přiznávám, že mé první setkání s typologií lidské osobnosti bylo zvláštní. V rámci své disertační práce jsem zjišťoval, jaké procento odsouzených trpí poruchou osobnosti a o jaké onemocnění se nejčastěji jedná. Je možné, že by trestné činy spíše než s rozdělením na „dobré“ a „špatné“ souvisely právě s extrémními podobami lidské povahy? Těch 120 diagnostických rozhovorů za mřížemi patří bez debat k nejzajímavějším zážitkům mého života. Díky nim jsem ale zažil i nečekané sebeuvědomění. Co myslíte, čeho si asi tak začnete všímat, když se od rána do večera zabýváte poruchami osobnosti? Přesně tak: poruch osobnosti. A to úplně všude. Pekař, sousedka, pracovník v bance za přepážkou, profesorka na vysoké škole – ti všichni najednou přestali být normální. A nějakým záhadným způsobem to platilo i pro mě…

Dnes už vím, že to, co jsem si tehdy jako student s poněkud arogantní samozřejmostí představoval pod typologií osobnosti, nebylo nic jiného než aplikace jedné šablony vnímání, která však byla vytvořená pro jiný účel. Všechny jsem měřil jedním metrem. Tehdy mi ještě nedošlo, že mé diagnostické škatulky měly se znalostí lidí společného velmi málo, spíše se hodily pouze pro svět osobnostní patologie.

Proč vám to ale vyprávím? Tehdy by se mi kniha, kterou právě držíte v ruce, velmi hodila. Kniha, která dokáže názorně vysvětlit rozdíly mezi lidmi, aniž by je slepě škatulkovala. Kniha, jejímž základem nejsou akademické rozpravy se sáhodlouhými dotazníky a diagnostickými rozhovory, ale která mi každý den pomůže lépe odhadnout pekaře, sousedku, pracovníka v bance za přepážkou a profesorku na vysoké škole tak, abych porozuměl tomu, jak fungují. Tak, abych se před nimi neuzavíral, ale dokázal se pro ně otevřít. Abychom si lépe rozuměli. Hodila by se mi kniha, která mě naučí místo osobnostní patologie znát lidskou osobnost. Co se skrývá za jednáním toho nebo onoho člověka? V práci, v osobním životě? Podle čeho to poznám? Jaký typ jsem já sám? Co to znamená pro komunikaci s ostatními? Jak můžu využít znalost lidí ku prospěchu všech? Kde a jak nám tato dovednost pomáhá se sblížit a žít lépe?

Zkrátka, tehdy by se mi hodil Martin Betschart jako kouč. Protože Martin není jen výborný mentální trenér, ale také perfektně rozumí ostatním. Má přesně tu znalost lidí, která je potřeba, abychom se svým okolím mohli žít šťastný a produktivní život. Zároveň Martin i v této knize (jako vždy) dokáže srozumitelně a pomocí názorných modelů vysvětlit rady a tipy, které jsou k okamžitému použití. Diagnostické škatulky definuje tak, abychom je my, čtenáři (v roli koučů) viděli, pochopili, mohli je ihned aplikovat, ale přitom zůstali lidem otevření. Martin ovládá a předává dál právě to, co náš vzácný přítel a kolega, osobní kouč Boris Grundl, vyjádřil takto: „Umění spočívá v tom, že používáme škatulky, ale přesto je necháváme otevřené.“

Přeji vám s touto skvělou knihou hodně zábavy a úspěchů, přesný „diagnostický“ odhad lidí kolem vás a vás samotných – a jasně definované, ale neustále pootevřené škatulky!

Váš

Dr. Stefan Frädrich

1. Jak lidé fungují

Ten nový chodí na společné porady jen zřídka avětšinou pracuje za zavřenými dveřmi. Jeho kolega Tomáš Kopecký je naštvaný, protože kvůli němu nikdy nemůže probrat důležitá rozhodnutí týkající se projektu společně scelým týmem. Zavřené dveře do kanceláře Tomáš vnímá jako odmítnutí akdyž už se náhodou spolu oněčem baví, pak je nový kolega většinou strohý. Sabina Holečková, která ve firmě pracuje na stejných projektech, snováčkem naopak vychází skvěle. Nevadí jí, že často chybí na poradách, našla totiž jiný způsob, jak ho do dění ve firmě zapojit. Většinou energicky přiběhne do jeho kanceláře, shlavou plnou dobrých nápadů, apo krátké chvíli získá téměř vždy jeho souhlas. Obzvlášť si cení toho, že ten nový hned ví, jak její nápady krok za krokem prosadit vpraxi, což ji povzbudí vtom, aby se hned pustila do práce. Tomáš Kopecký je oba již několikrát pozoroval, jak se společně baví, aje rozčílený. „Vtom novém kolegovi se nevyznám. Jak je možné, že sním Sabina vychází tak dobře, zatímco já uněj nepochodím? Funguji jinak já, nebo on?“ ptá se sám sebe.

Když Helena Pokorná skončí vpráci, vždy má na programu nějakou akci. Zavolá kamarádkám, aby se domluvily, kam se večer půjde – do kina, do nově otevřené restaurace, do hospůdky za rohem nebo na rockový koncert. Amůže se vyrazit! Její přítel Richard Šolc většinou zůstane doma sám. Je zklamaný, protože než se ksobě nastěhovali, představoval si společné bydlení jinak. Po práci nemá náladu na žádnou akci, atak chtěl raději trávit večery sHelenou před krbem. „Co jsem si to našla za pecivála! Je sním všechno vpořádku?“ ptá se občas Helena. Není se vztahem spokojená, protože stále chodí někam bez partnera. Když pak čas od času dojde khádce, způsobené oboustranným pocitem, že si nerozumí, vduchu se každý sám sebe ptá, zda se ksobě vůbec hodí ajestli by nebyl lepší rozchod.

Vztek, zklamání astres vblízkosti milovaných patří kběžným „nepříjemnostem“ všedního dne ajistě si ivy vzpomenete na některé podobné „poruchy“. Možná jste po této knize sáhli právě proto, že se vurčitých situacích ptáte: „Jak se mám vlastně k… (partnerovi, dítěti, nadřízenému, kolegovi) chovat, aby udělal/ato, co já chci, aby se stalo to, co si já přeji?“ Stejnou otázku slýchám stále dokola iod účastníků svých kurzů. Odpověď zní: ano, iod „problémových“ lidí je možné získat to, co chcete.

Často nám vtom brání naše zcela chybné domněnky. Máme určitá očekávání, která by měl ten druhý splňovat. Rádi trávíme hodně času tím, že chceme lidi okolo sebe měnit. Dáváme rady, okteré se dotyčný neprosil, nechce je slyšet alogicky si je také ani nevezme ksrdci. Spotřebujeme hodně energie na prosazování své „pravdy“ nebo požadavků uostatních. Vychází to znásledující myšlenky: „Existují dva názory – můj aten špatný.“ Apak také: „Já jsem vpořádku, můj … (partner, dítě, kolega atd.) ale ne.“ Naše přání se ubírají tímto směrem: „Kéž by byli ostatní stejní jako já, pak by bylo vše jednodušší.“ Možná by to opravdu bylo jednodušší, kdo ví. Život by ale pak byl bezpochyby jednotvárnější, nudnější afádnější. Představte si, že by sedm miliard lidí na naší planetě pobíhalo jako klony az hlediska chování by se navzájem podobali jako vejce vejci! Vtakto monotónním světě by nikdo nechtěl žít avy určitě také ne.

Jedna ze životních moudrostí, které jsme se všichni naučili, zní: „Chovej se kostatním tak, jak chceš, aby se oni chovali ktobě.“ To však nefunguje. Tato „životní moudrost“ se při bližším pozorování ukáže jako životní hloupost. Správně by totiž bylo: „Chovej se kostatním tak, jak oni chtějí, aby ses knim choval.“ Můžeme si představit lidské chování uspořádané na dvou osách: jedna osa představuje extrovertní aintrovertní póly, druhá zaměření na lidi versus zaměření na čísla, data afakta. Vezměme si následující případ: extrovert, který sostatními jedná zpříma, se kdruhým bude chovat přesně tak, jak chce, aby se oni chovali kněmu – otevřeně akomunikativně. Jeho protějšek je ale introvertní azaměřený spíše na fakta. Proto vůbec nechápe, co po něm ten druhý chce, funguje totiž úplně odlišně. Neví, co si má sargumenty azpůsobem chování toho druhého počít avůbec mu nerozumí. Každý mluví otom svém av nejhorším případě dojde knedorozumění.

Abychom se kostatním mohli chovat tak, jak si to oni přejí, musíme si nejprve uvědomit, co je pro ně důležité. Co je jejich motivací, co se skrývá za jejich chováním, jaká jsou jejich přání apředstavy? Jinými slovy: zjistit, jak jiní fungují, je otázkou znalosti lidí.

Znalost lidí je schopnost správně odhadnout, poznat aposoudit chování nebo charakter člověka apředvídat, jak bude myslet ajednat. Jinak řečeno: znalost lidí znamená patřičně rozpoznat způsob chování toho druhého apřizpůsobit se mu.

Klíčovými faktory pro tuto schopnost jsou životní zkušenost, intuice, inteligence amoudrost. Znalost lidí není vrozená, ale získává se kontaktem světším množstvím lidí. Jistě znáte ten pocit, když vám nějaký člověk „někoho připomíná“. Apodle toho, zda máte sdanou osobou dobré nebo špatné zkušenosti, pak také dotyčného posuzujete asnažíte se kněmu patřičně chovat. Naše znalost lidí se většinou skládá znesystematického pozorování, které bylo vrůzných všedních situacích spíše náhodné – aproto může být ichybné. Ateprve když protějšek přece jen nereaguje tak, jak bychom očekávali nebo si přáli, pochopíme, že náš odhad nebyl správný. Zradila nás znalost lidí.

Není to spodivem, protože znalost lidí se nikde neučí. Ve škole, během vzdělávání av práci se jednostranně klade důraz pouze na získávání odborných znalostí. Například vedoucí pozice jsou přidělovány výhradně na základě odborné kvalifikace. Odborná znalost je jednostranně kladena nad lidský rozum, proto je unás mnoho odborníků, ale jen málo těch „rozumných“. Ve skutečnosti je to však tak, že úspěch člověka závisí jen zhruba z15 % na odborných znalostech, avšak z85 % na osobnosti.

„Ve světě plném lidí je znalost jejich uvažování klíčem kúspěchu aživotnímu štěstí.“

(Stöger, Jäger, 2004, s. 12)

Od prvního dojmu kprofesionální znalosti lidí

Rozlišujeme různé stupně znalosti lidí, podle toho, jak přesné jsou naše odhady. Znalost lidí na první dojem nám dovoluje odhadnout ostatní napoprvé. Tu ovládáme všichni, jinak bychom slidmi kolem nás vběžném životě vůbec nemohli vycházet.

Přesto ale může být první dojem také chybný, jak vyplývá zvýsledků jedné vědecké studie: pokusné osoby byly již po 250 milisekundách schopné zařadit někoho jako panovačného, emotivního, sympatického, zákeřného, inteligentního nebo nudného. Přibližné vnímání neznámých rysů obličeje stačilo ktomu, aby probandi posoudili charakter dané osoby. Je téměř zbytečné vysvětlovat, že za těmito úsudky se skrývá více než velké množství předsudků achybných odhadů. Aje to ještě horší: pokusné osoby nebyly schopné ani po důkladném prozkoumání obličejů svůj úsudek opravit nebo zpochybnit. Neškolená znalost lidí je příliš často založená na metodě pokus-omyl. To pak vyústí ve škatulkování, které opravdu nepomáhá prohlédnout nebo pochopit ostatní, naopak je dokonce zavádějící. Vnejhorším případě je celý vztah zničený dříve, než stačíme přijít na to, jak náš protějšek opravdu funguje. Raději se tedy nebudeme spoléhat na první dojem, ale podíváme se na dotyčného důkladněji.

Profesionální znalost lidí začíná vokamžiku, kdy dáme sbohem předem vytvořeným názorům apředsudkům týkajícím se ostatních, při setkání vědomě vypneme autopilota apřestaneme se klidem chovat podle našeho „osvědčeného receptu“.

Pro rozvoj profesionální znalosti lidí potřebujeme následující tři věci:

• Schopnost vcítit se, neboli empatii: cit pro to, jak náš protějšek funguje.

• Schopnost podívat se na věci zperspektivy toho druhého avidět svět jeho očima. Špatní „znalci lidí“ potřeby nebo motivy ostatních ignorují, protože přirozeně vychází ztoho, že ostatní musí cítit, myslet ajednat stejně jako oni sami. Proto je pak pro ně těžké ostatní přesvědčit amotivovat.

• Dále potřebujeme model, sjehož pomocí se zorientujeme ve změti všech možných zvláštností ostatních lidí. Právě takové schéma naleznete vtéto knize.

Lidé jsou zařazováni do škatulek, ze kterých se již nikdy nemusí vymanit. Amožná vás teď napadlo, že právě to může být kámen úrazu. Existují ale dva důvody, proč tomu tak není. Za prvé: škatulky jsou spíše předsudky způsobené nesystematickou aneškolenou znalostí lidí, které se právě chceme vyhnout. Za druhé: model vtéto knize nehodnotí. Neposuzuje lidi nebo jejich vlastnosti zpozitivního nebo negativního hlediska, zůstává neutrální. Každý ze sedmi miliard jedinců na zemi je jiný, vnašem chování avzhledu ale existují neuvěřitelné podobnosti ashody, které strochou cviku rozpoznáte adíky nimž ostatní správně oslovíte.

Jak se lidé zařazovali dříve

Po staletí se lidstvo snaží rozvinout své znalosti lidí vyvíjením různých modelů, které se pokoušejí člověka popsat azařadit podle určitých charakterových atělesných vlastností či jiných společných rysů. Hippokratés vantickém Řecku posuzoval lidi pomocí čtyř tzv. temperamentů. Rozlišoval mezi cholerikem, melancholikem, flegmatikem asangvinikem. Význam těchto pojmů se během času proměnil, částečně dokonce iposunul negativním směrem. Dnes si pod slovem cholerik představíme člověka impulzivního avznětlivého, zatímco vHippokratově pojetí se jedná oextrovertního, optimistického apořádkumilovného „podnikavce“ vmoderním slova smyslu, který se bez dlouhého váhání pustí do práce.

Johann Heinrich Pestalozzi, spoluzakladatel pedagogiky, na konci 18. století rozlišoval mezi typy lidí ovlivňovanými trupem, rukama ahlavou. Toto rozdělení se částečně zachovalo iv dnešním školském azaměstnaneckém systému. Typy ovládané „rukou“ navštěvují střední školy apřipravují se na praktická povolání, typy ovládané „hlavou“ zase chodí na gymnázia apracují voborech, které vyžadují přemýšlení anápaditá řešení – tak to bylo myšleno teoreticky ačasto se to vtomto duchu ipraktikovalo. Ik tomuto modelu přibylo mnoho nadbytečných hodnocení, protože práce hlavou je bohužel stále ceněna více než práce rukama. Samotná hlava však bez rukou nic nepořídí, což samozřejmě platí iobráceně.

Podíváme-li se na jiné kultury, zjistíme, že izde vznikly četné typologie, které byly občas dokonce nábožensky podmíněné. Vposledních dvou desetiletích je voblasti zdravotnictví velmi oblíbená cca 5000 let stará indická typologie zvaná ajurvéda, která rozlišuje mezi typy Váta, Pitta aKapha. Tyto druhy se vztahují na určité tělesné ametabolické rysy, které se odrážejí iv chování. Například typ Pitta ztělesňuje princip ohně, má rychle spalující metabolismus aje pro něj přirozené jednat rychle, je spíše vášnivý. Typ Kapha naopak zosobňuje princip vody, má pomalý metabolismus, tíhne kzahlenění apovahově je pomalejší. Na základě jednotlivých typů vzniká náchylnost kurčitým nevyváženostem aonemocněním, která lze vyléčit speciálními ajurvédskými kůrami. Základní způsoby chování přitom zůstanou stejné, léčba je ale může uvést do rovnováhy, která se vedle zlepšeného tělesného zdraví projeví idokonalejší emoční vyrovnaností.

Vprvní polovině 20. století přinesl Sigmund Freud se svým psychoanalytickým pojetím nová vymezení apodněty; po něm následovali Alfred Adler, který dokonce vydal knihu oznalosti lidí, aCarl Gustav Jung. Od něj pochází známé rozdělení lidských vlastností na dvě osy: na příčné ose je rozdíl mezi zaměřením na fakta ana lidi, na podélné ose mezi extroverzí (směřování ven) aintroverzí (směřování dovnitř). Zpřiřazení do jednoho ze čtyř polí vyplývá rozdělení do čtyř lidských typů (viz náš graf).

Od 50. let 20. století vznikly ve vědě, především vpsychologii, nové modely klasifikace lidí, které se neomezují jen na několik typů, ale snaží se lidskou osobnost vystihnout pomocí statisticky vyhodnocovaných testů amnožství různých kritérií. Jedná se např. oMyers-Briggs Type Indicator (MBTI), Herrmann Brain Dominance Instrument (HBDI), DISC osobnostní typologii, enneagram osobnosti, INSIGHTS MDI aSTRUCTOGRAM.

Výhodou těchto vědeckých modelů je, že na rozdíl od typologií, které jsou zkulturněhistorického hlediska starší, nehodnotí. Díky použití mnoha dat jsou velmi přesné, část znich se dokonce stále aktualizuje azlepšuje. Jejich nevýhodou však je, že nejsou příliš praktické pro každodenní život, protože kvůli složitějšímu rozdělování vyžadují náročné písemné analýzy. Ale nemůžete přece požádat někoho, koho jste sotva poznali, aby vám nejprve vyplnil deseti- až dvacetistránkový dotazník ohledně svých zálib, schopností azvyklostí, než se sním začnete bavit. Takový formulář by pak musel být předán do speciálních zařízení, kde by ho odborníci statisticky (často za použití specializovaných programů) správně vyhodnotili, aby získali odané osobě spolehlivá data.

Podobné dotazníky jsou možná vhodné při přijímání nových pracovníků, kde je potřeba zjistit, zda je uchazeč svým profilem pro hledanou pozici vhodný. Chybná rozhodnutí při zaměstnávání nových kolegů mohou podnik stát pěti- až šestimístné částky, proto je pochopitelné, že si zaměstnavatel chce okandidátovi vytvořit přesný obrázek. Vběžném životě však musíme postupovat jinak.

Znalost lidí vkaždodenním životě, okterou zde usilujeme, vyžaduje praktický nástroj, podle hesla: „raději napůl správně než naprosto špatně“. Musíme totiž být schopni správně odhadnout náš protějšek okamžitě, abychom sním mohli patřičně vycházet.

Vposledních dvaceti pěti letech jsem se intenzivně zabýval mnoha schématy typologie osobnosti, abych nalezl prakticky aplikovatelný model. Měl by fungovat podle tzv. Paretova principu: abychom súsilím pouhých 20 procent dosáhli 80procentního výsledku vodhadu lidí. Stím už si vkaždodenním životě vystačíme. Pokud se nám podaří člověka hned napoprvé odhadnout na zhruba 80 procent azjistíme tak, jak ho optimálně oslovit, můžeme zamezit zbytečným nedorozuměním akonfliktům. Znamená to obrovský přínos pro kvalitu života azvýšení šance na úspěch!

Pokud by se podařilo rozšířit znalost modelu tří mozků zodborných kruhů azpřístupnit ho co největšímu počtu lidí, znamenalo by to pro lidstvo jistě velký přínos. MacLean ve své stěžejní publikaci „The Triune Brain in Evolution“ (Evoluce trojjediného mozku) píše:

Po svých výzkumech lidského mozku jsem pevně přesvědčen, že rozšíření povědomí ozákladních souvislostech mezi jeho funkcemi anaším chováním by lidem velmi pomohlo žít sami se sebou azároveň is lidmi okolo sebe spokojeněji.

Struktura knihy

Kniha je rozdělena následujícím způsobem: vnásledující druhé kapitole se seznámíte se základními rysy MTM. Zvládnete nejen strategie při kontaktu srůznými typy lidí, ale můžete také zjistit, ke kterému typu patříte vy sami. Znalost sebe sama je totiž prvním krokem kpoznání ostatních.

Od nevědomé neznalosti knevědomé znalosti

Jak se vyznáte vlidech?

Test

ano

ne

1. Zklamali vás již někdo ve vašem životě?