Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michaela Dombrovská

Pravidla pozitivního sobectví

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5689. publikaci

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Počet stran 160
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Ilustrace na obálce a uvnitř knihy © Renata Wilflingová

ISBN 978-80-247-5188-7

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Štěpán Böhm

ISBN 978-80-247-9490-7 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9491-4 (ve formátu EPUB)

Mým blízkým i všem vzdáleným, kteří této knize pomohli na svět.

O autorce

Michaela Dombrovská (1976) pochází ze Slezska. Kromě jiného přednáší na vysoké škole, sepisuje vědecká pojednání a tvoří strategické dokumenty. Ve volném čase ale s potěšením píše články na svůj blog, na kterém byla „pravidla pozitivního sobectví“ prvním příspěvkem, a články pro české life-stylové magazíny. Je také (spíše píšící) lektorkou jógy, dlouhodobě spolupracuje s časopisem Jóga Dnes. Věří, že sny se plní a každá velká cesta začíná prvním krokem. Nebo písmenem.

Více informací a další odkazy naleznete na www.protoze.cz – kam můžete také napsat, pokud vás něco zaujalo, potěšilo nebo máte zajímavý tip.

Úvod:

Jen žádnou paniku

Pozitivní sobectví je pouze zdánlivě protimluvem. Pokud dáte této knížce šanci, zjistíte, že sobectví jako takové nepodporuje. Celá je spíše o hledání spokojenosti v životě a nastavení hranic mezi každým z nás a světem okolo. Je rovněž o budování pevného středu, o který je možné se ve slabších chvílích opírat. Zdravé sobectví je obrat, který občas používá Jeho Svatost Dalajláma. Povinnost starat se o sebe i své blízké je také podstatou křesťanství, které je součástí základů naší kultury – ať už jsme věřící nebo nikoliv. A vlastně se s ním setkáváme i v běžných situacích, je například součástí bezpečnostních instrukcí v letadle. Nejprve nasaďte dýchací masku sobě, teprve potom jiným – jen tak to celé k něčemu bude. Kniha je i o tom umět v případě potřeby zachovat chladnou hlavu a jednat, protože ztracená hlava nic nevymyslí. Inspirací je samozřejmě také pozitivní psychologie, která se z podstaty soustředí na pozitivní prožívání a nastavení člověka.

Pozitivní sobectví se zrodilo před více než třemi lety jako první příspěvek na osobním blogu. Přání psát a publikovat se zhmotnilo v podobě pravidelně zveřejňovaných textů na různá témata. Zpočátku procházely bez větší pozornosti, později jsem díky nim měla možnost spolupracovat se svými oblíbenými časopisy. Právě první z těchto textů dal základ knize, kterou držíte v ruce. Dva roky se nezdálo, že by téma bylo nějak nosné, později jsem si ale uvědomila, že se k němu stále vracím, že se o něm často zmiňuji, že jej dále rozpracovávám. Když se objevilo dokonce na obálce jednoho z časopisů, došlo mi, jak důležité pro mě je, a s vděčností jsem přijala nabídku z něj vytvořit větší celek plný tipů a námětů k zamyšlení.

Říká se, že neexistují náhody – jen smysluplná setkání v čase a prostoru. Existují důvody, proč jsem s „vážným“ psaním začala právě pozitivním sobectvím. Prodělala jsem nemoc, která mi komplikovala život, přestože navenek nebyla nijak patrná. Nároky okolí nepolevovaly, přitom bylo jasné, že si budu muset nějak uhájit svůj vnitřní svět a pohodu. Nechtěla jsem příliš upozorňovat na to, co se se mnou děje, ale zároveň jsem se potřebovala chránit.

Najednou jsem měla méně síly i energie, než jsem byla dříve zvyklá. Bylo to období hledání rovnováhy, které často nebylo snadné pro mě, ani pro mé okolí. Rovnovážný střed se nejlépe hledá tak, že se celý systém pořádně rozhoupe a nechá ustálit. Situace, které jsem v té době zažívala, byly někdy smutné, ale většinou – i když až s odstupem – spíše legrační. Hledala jsem, co funguje a nefunguje, v knihách i zkušenostech lidí, kterým důvěřuji. Opouštěla jsem některé své staré zvyky a otevřela se novým možnostem. Učila jsem se odmítat to, co mě příliš omezovalo. Některá přátelství skončila a vytvářely se nové vazby. Že jsem poněkud výstřední, si jistě řada z mých známých myslí dodnes.

Především jsem si však naplno uvědomila, že čas je skutečně vzácný. Nikdo z nás si nemůže být jistý, kolik ho vlastně má. A že to, co potřebuji, abych se cítila v pohodě, se dá shrnout do tří základních oblastí: znát své místo (a poslání) na zemi, pečovat o vztahy s blízkými a mít v pořádku světské záležitosti. Každý den považuji za prožitý naplno, pokud udělám alespoň něco málo pro naplnění svých přání, pokud mí nejbližší vědí, že je mám ráda, a pokud mám své záležitosti tak jednoduché a přehledné, že je mohu kdykoliv změnit či opustit.

Od chvíle, co jsem si to uvědomila, se cítím volná – a život mě opravdu baví. Ráda a často cestuji, věnuji se práci, kterou považuji za smysluplnou, a každého člena rodiny se snažím brát právě takového, jaký nebo jaká je. Pomohla mi také jóga, díky níž dobře znám své tělo a jeho reakce.

Tři výše zmíněné základní oblasti se později rozrostly v desatero, které pokrývá prakticky všechny důležité stránky života. Pro sestavení jeho finální podoby jsem sbírala tipy a zkoušela je na sobě i svých blízkých, většinou s jejich svolením. Některá doporučení z desatera vycházejí i ze zkušeností z vedení lekcí jógy nebo výuky na univerzitě, kde více než deset let pomáhám studentům ujasnit si jejich absolventské práce a způsob, jakým splní své povinnosti. Příběhy popisované v knize jsou buď mé vlastní, nebo pouze volně inspirované zážitky, které mi vyprávěli jiní lidé. Podobnosti se skutečnými osobami nebo událostmi jsem se důsledně vyhýbala, a pokud k ní došlo, je pouze náhodná.

Ilustrace v knize jsme pro vás vymýšlely společně s kolegyněmi v redakci nakladatelství, které mi i jinak s knihou velmi pomohly. Ty z ilustrací, které jsou vyplněné nebo částečně naznačené, odkrývají malé kousky našich životů. Prostor bychom chtěly dát především vám. Tato kniha je přímo určena k tomu, abyste do ní mohli psát i kreslit. Patina, opotřebování a škrábance jí budou jen slušet. Dělejte si poznámky rovnou na její stránky, nebo si vybrané listy zkopírujte a používejte je ke svým zápiskům opakovaně. Sama jsem při zkoušení některých cvičení zjistila, že je opravdu velký rozdíl mezi tím, zabývat se něčím pouze v myšlenkách, anebo se to pokusit sepsat na papír.

Můžete mi také napsat, pokud přijdete na něco, co podle vás v knize chybí. Další tipy a nápady, které průběžně přicházejí, dávám ve formě příspěvků buďto na svůj blog, nebo do pozitivně laděného minimagazínu na sociálních sítích. Všechny odkazy naleznete na stránce
www.protoze.cz.

Pravidla pozitivního sobectví se zrodila v době, kdy jsem si znovu definovala svůj svět, a byla pro mě způsobem, jak se vyrovnat sama se sebou i okolím. Hodí se do zdravého života, protože mi k němu pomohla opět najít cestu. A věřím, že mohou pomoci i vám.

Pravidlo první:

Nesoutěžím, vyhrávám

⇨Žiji svůj vlastní život

⇨Znám svá přání

⇨Dělám vše, jak nejlépe dovedu

Hned první pravidlo, kterým se budeme zabývat, odráží podstatu celého pozitivního sobectví v kostce. Pozornost přeneseme ke středu, k sobě samým a svému pevnému ukotvení ve světě. Proč bychom se měli zajímat, o co usilují jiní? Leda snad pro inspiraci. Své výzvy si stanovme sami. Mějme radost z každé drobnosti, která se podaří. Plňme si sny, dělejme si plány. Ale také se podle potřeby přizpůsobujme okolnostem a situaci. Pokud se nesrovnáváme s okolím, nemůžeme být zklamaní.

Přeji si

V hlavě nám toho často víří až příliš mnoho. Po něčem toužíme, ale nevíme, co přesně by to mělo být. Sledujeme lidi ve svém okolí, zvláště ty zdánlivě úspěšnější. A ve skrytu duše nás třeba potěší jejich potíže. Podle psychologů to není ani tak nějaké hluboce zakořeněné zlo v nás, jako spíše bezradnost. Chceme, aby se nám vedlo lépe, ale nevíme, jak na to.

Odpověď přitom máme na dosah, a to doslova. Stačí, když se dotknete své hlavy. Svět je takový, jak ho vnímáme. Známý bonmot o sklenici, která může být poloprázdná, nebo poloplná, ukazuje, že rozdíl mezi optimistickým a pesimistickým viděním světa není v tom, na co se díváme, ale kdo se dívá. Vliv na to, co pak vidíme, má i celá řada dalších faktorů: celkové ladění osobnosti, vliv výchovy a různých životních zážitků, či dokonce výkyvy v křehké chemické rovnováze mozku.

Dobrá zpráva je, že osobnost se dá vyladit, s minulostí je možné se vyrovnat a dobrá psychická kondice také není nedosažitelná. Podmínkou je jen vycházet z vlastních možností a mezí a v rámci nich odvážně snít. Je úplně jedno, jestli a kdo měl lepší výchozí podmínky. Budeme srovnávat pouze náš vlastní výchozí stav a naši cestu ke splněnému přání. Svůj úspěch od počátku definujeme sami. Faktem je a zůstává, že na život neexistuje jednotný manuál a neseme zodpovědnost každý za ten svůj.

Základní vlastností jakékoliv přání je, že má tendenci se splnit. Ne nadarmo se říká, že bychom si na svá přání měli dát pozor – konečný výsledek totiž může překvapit. Vím ze svého okolí o splněném přání jedné ženy najít milujícího manžela. Dotyčná bohužel zapomněla dodat, že by měl být také jen její. Nějakou dobu pak trvalo, než se oba dokázali z milostného pobláznění vyvázat. Rodinu toho muže celá epizoda naštěstí nerozbila.

Psychologie zná fenomén přání v podobě afirmací. Jsou to přesvědčení, ke kterým směřujeme svou pozornost. A protože pozornost je selektivní, reagujeme pak spíše na takové situace a podněty, které jsou s onou afirmací v souladu, zatímco jiné přehlížíme. Proto také známe rčení, že přání je otcem myšlenky. Začínáme-li například den s afirmací, že se skvěle vyvede, vůbec nás nerozhodí, když nám někdo v autobuse stoupne na nohu. Zatímco v opačném případě bychom to okamžitě považovali za potvrzení, že den bude nanic. Důležité je proto přát si správně, dobře nastavit své afirmace.

Jak si správně přát?

⇨Konkrétně – čím přesnější přání je, tím přesněji bude nasměrovaná vaše pozornost, a tím i energie.

⇨Pozitivně – protože to, co vysíláme, přitahujeme, přání raději formulujte kladně.

⇨V přítomném čase – nalaďte vaši mysl na to, že přání je realitou.

⇨S vírou – splní se jen to, o čem jsme hluboce přesvědčeni, že lze uskutečnit, neplýtvejte proto časem na nemožné.

⇨S odhodláním – je třeba se chovat tak, aby splnění přání bylo možné, nebránit se novým příležitostem a nevyhýbat se nutné práci, včetně práce na sobě.

Příkladem špatně formulovaného přání může být kupříkladu „nechci už být chudý“, a to hned z několika důvodů. Těžko totiž říci, zda ten, kdo si něco takového přeje, vůbec sám tuší, co přesně znamená nebýt chudý, jaký by měl být cílový stav a z čeho vychází. Chudoba je relativní pojem a chudý se může cítit i ten, komu se objektivně vede celkem dobře.

Protože je přání negativně formulované, může celý důraz zůstat na slově chudý, které nějakým způsobem odráží podstatu obav, a poutá tak mysl ke stavu, který jinak touží opustit. Přání směřuje do budoucna, není tedy jasné, kdy by měla změna stavu vůbec nastat. A nakonec je zde otázka, zda ten, kdo přání vyslovil, skutečně věří, že je změna možná. Semínka pochybností si vůbec nemusí uvědomovat. Pokud splnění přání brání jen subjektivní překážky, je možné je postupně překonat, například uvěřit v možnost úspěchu. Pokud bychom si ale například po ztrátě blízkého člověka přáli jeho návrat do života, bude naše mysl samozřejmě vycházet z toho, že je to vyloučené.

Přání se také může splnit pouze tehdy, pokud ho sami podpoříme a nebudeme se chovat právě opačně. Například přání směřované k vydání knihy se prostě neobejde bez hodin strávených psaním. Splnění přání často napomáhají vlivy okolí, a tehdy je nejvíce znát, jak se ke svému okolí chováme my sami. Výše zmíněné přání „nechci už být chudý“ má navíc ještě jednu slabinu, a to je jeho dvojsmyslnost. V jeho důsledku totiž může nakonec dojít spíše ke zdánlivě nesmyslnému přibírání na hmotnosti. Právě proto ono varování, že s přáními raději opatrně.

Pokud se rozhodneme zkoumat svá přání, dojdeme k tomu, že vyznat se v nich není až tak jednoduché. Pomůže sepsat si je na papír. Zaznamenaná myšlenka získá svou vlastní energii, zhmotní se. Papír a tužka jsou stále nepřekonanými nástroji k třídění myšlenek. Vyplatí se naslouchat intuici. Jak se cítíte, když vidíte svá přání černá na bílém? Reakce těla často hodně napoví. Přání je třeba hýčkat s nadějí, ale také s pokorou. Proto by se nikdy neměla obracet proti jiným lidem, nebo je bez jejich vědomí zapojovat.

A konečně, neměli bychom o svých přáních příliš mluvit, raději si je střežme v soukromí. Tím, že o přáních mluvíme, máme totiž nejen pocit, že pracujeme na jejich splnění, což vůbec nemusí být pravdou, ale navíc zbytečně poutáme pozornost těch, kteří nám splnění přání nepřejí. O tom, jak je důležité se obklopovat správnými lidmi, bude řeč v kapitole o domově. Zatím se zmiňme o velkorysosti a vděčnosti, které jsou na místě nejen pokud se přání vyplní, ale i jako celkový přístup k životu. Kdo dává, dostává.

Budeme-li mít od srdce jasno v tom, jaká jsou naše přání, nemůže se stát, že bychom se srovnávali s jinými lidmi. Mají svá vlastní přání, žijí své vlastní životy. Říká se také, že nemáme soudit jiného, pokud jsme neušli míli v jeho botách. Srovnáváme se totiž pouze s naší představou o druhém člověku, nevíme, jaký je jeho život jako celek, neznáme jeho přání a nevidíme ani to, jaké vynakládá úsilí.

Zvláštní místo v kapitole o přáních mají synchronicity. Termín do psychologie zavedl C. G. Jung, i když jev sám o sobě nebyl ani v jeho době novinkou. Označují se tak tzv. smysluplné náhody. Například na někoho pomyslíme a hned další den na něj narazíme na ulici, přestože jsme se předtím nesetkali roky. Jen částečně je vysvětluje již výše zmíněné zaměření pozornosti, kdy více registrujeme to, co by jinak možná prošlo bez povšimnutí.

Mapa života

⇨Využijte barev.

Dobrá dohoda

Přečtěte si také: