Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ronald D. Siegel, PsyD

Velká kniha meditačních technik

Jednoduchá cvičení pro každodenní problémy

Přeloženo z anglického originálu knihy Ronalda Siegela The Mindfulness Solution.
Everyday Practices for Everyday Problems, vydaného nakladatelstvím The Guilford Press,
New York, USA, 2010.
Copyright © 2010 The Guilford Press
A Division of Guilford Publications, Inc.
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6101. publikaci

Překlad Ivana Sýkorová
Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková
Formát ePub Eva Hradiláková
Počet stran 320
První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-271-9011-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-9010-2 (pdf)
ISBN 978-80-247-5569-4 (print)

Věnováno mé lásce Gině, která je mi oporou i inspirací…

… a mým rodičům Claire a Solovi, kteří jsou mými nejdůležitějšími učiteli.

O autorovi

Ronald D. Siegel, Psy.D., je klinickým profesorem psychologie na Lékařské fakultě Harvardovy univerzity, kde vyučuje už pětadvacet let. Dlouhodobě se věnuje meditaci všímavosti a je členem správní rady Institutu meditace a psychoterapie (Institute for Meditation and Psychotherapy). Doktor Siegel přednáší po celém světě na téma využití všímavosti v psychoterapii a v psychosomatické terapii, už mnoho let poskytuje svou odbornou péči v oblasti duševního zdraví dětem a rodinám v místní komunitě a vede vlastní klinickou praxi v Lincolnu ve státě Massachusetts v USA. Je spoluautorem svépomocné terapeutické příručky Back Sense (česky Vnímání bolesti zad), v níž kombinuje západní a východní přístup k léčbě chronické bolesti zad, podílel se také na vydání uznávané knihy pro odborníky Mindfulness and Psychotherapy (česky Všímavost a psychoterapie). Doktor Siegel žije v Lincolnu se svou ženou a dcerami. Techniky prezentované v této knize pravidelně využívá při práci se svou zaneprázdněnou a neposlušnou myslí.

Řekli o knize…

„Věcná a užitečná kniha. Doktor Siegel nabízí skutečně praktický kurz transformativního umění všímavosti.“

Jack Kornfield, Ph.D.

autor knihy Cesta srdce

„Všímavost je vrozená schopnost. Pokud ji dále rozvíjíme, může nás přivést k opravdovému zdraví a štěstí. Kniha doktora Siegela je jasným a srozumitelným průvodcem pro každého, kdo se chce pomocí síly vědomé pozornosti naučit lépe zvládat náročné emoce, fyzickou bolest a problémy ve vztazích. Kniha je plná moudrých a zároveň praktických rad a ukáže vám, jak prožívat každý okamžik života skutečně vědomě a od srdce.“

Tara Brachová, Ph.D.

autorka knihy Radikální přijetí

„Držíte v rukou velmi čtivou knihu, která vás krok za krokem přivede k lepšímu životu. Uvědomování si a přijímání přítomného okamžiku není jen obyčejná technika cvičení – je to zásadní, výzkumem prověřená strategie, která podporuje tělesné a duševní zdraví a také zdravé mezilidské vztahy. Teď je ta správná doba vykročit k novému způsobu existence, který pomáhá zmírnit úzkost a strach a posiluje radost, vděčnost a pocit celkové životní pohody – pozvánku držíte v ruce.“

Daniel J. Siegel, M.D.

autor knihy Vnitřní nazírání

„Tento jasný a praktický průvodce vám pomůže objevit vlastní potenciál k rozvíjení všímavosti. Nabízí návod, jak si sestavit program formálních meditací, i neformální techniky, které vám pomohou lépe zvládat každodenní život.“

Sharon Salzbergová

autorka knihy Lovingkindness (česky Milující laskavost)

„Doktor Siegel nabízí spoustu cvičení, transformativních technik a praktických nástrojů, které vám umožní prožívat život plně vědomě a navazovat smysluplná spojení. Tleskám mu a doporučuji jeho unikátní přístup, v němž se snoubí celoživotní zkušenosti s meditacemi, psychoterapeutická praxe a výzkum. Tato úžasná kniha je obrovským přínosem v oblasti studia životní spokojenosti a duchovního rozvoje.“

Lama Surya Das

autor knihy Awakening the Buddha Within (česky Probuzení vnitřního Buddhy)

„Když se mluví o všímavosti a vědomé pozornosti, každému se vybaví mniši, kteří se celé roky v ústraní věnují jakýmsi tajemným praktikám. Ale doktor Siegel nám ukazuje, jak můžeme tyto jednoduché a moudré principy všímavosti a přijímání skutečnosti přenést i do každodenních činností v běžném životě. Kniha čtenáře citlivě, upřímně a moudře přesvědčuje a vede, nabízí nezkreslený pohled na fungování lidské mysli a škodlivé návyky a podrobně popisuje jednoduché a účinné techniky, které nám umožní žít skutečně takový život, jaký bychom si přáli.“

Steven C. Hayes, Ph.D.

autor knihy Get Out of Your Mind and Into Your Life (česky Vystupte z mysli a začněte žít)

„Kniha je dobře srozumitelná a přesvědčivá, ukazuje, jak nám uvědomování si přítomnosti a všímavost umožňují lépe o sebe pečovat, zvládat nevyhnutelné výzvy, jež život přináší, a udržet si rovnováhu.“

Zindel V. Segal, Ph.D.

spoluautor knihy The Mindful Way through Depression (česky Všímavá cesta z deprese)

Předmluva

Techniky všímavosti jsem si poprvé vyzkoušel na vysoké škole. Nadchly mě. Díky nim jsem se naučil věnovat pozornost přítomnému okamžiku a přijímat ho – opravdu se zastavit a oceňovat krásy života – což mělo okamžité příznivé účinky. Postupně jsem si přestal dělat starosti, jak získat dobré známky, jak si najít přítelkyni a být v pohodě. Nuda se z mého života prakticky vytratila. Představoval jsem si, že po pár letech praktikování už se mě nic nedotkne, úplně se zbavím bolesti a všech starostí a budu si blaženě užívat zbytek svého života.

S lítostí musím přiznat, že se má očekávání tak docela nevyplnila. Brzy jsem zjistil, že všímavost není moc dobrá droga – bolest po ní opravdu jen tak nezmizí. Ale kvůli tomu ještě knihu neodkládejte. Všímavost nabízí něco mnohem cennějšího: nezabírá sice jako anestetikum, ale pomáhá nám jasně vidět návyky mysli, které vedou ke vzniku zbytečného utrpení, a učí nás, jak je změnit. Díky praktikování všímavosti jsem si velmi záhy uvědomil, jak se mysl stále nechává vtahovat do fantazírování o dalším večírku a děsí se další vědecké práce, ale jen málokdy oceňuje přítomný okamžik. Také jsem si všiml, že mými věčnými společníky jsou myšlenky, v nichž se zabývám tím, zda jsem chytrý nebo hloupý, atraktivní nebo ošklivý, dobrý nebo špatný, úspěšný nebo neúspěšný, a uvědomil jsem si, jak tyto myšlenky ovlivňují mou náladu a jak mě stresují. Rovněž jsem zjistil, že euforie, která mě zaplavila, když jsem dostal dobrou známku, zahořel pro novou lásku nebo vyhrál tenisový zápas, mi ani přes veškeré úsilí nikdy nevydržela příliš dlouho – brzy jsem se hnal za dalším vítězstvím nebo potěšením.

Díky praktikování všímavosti jsem si však naštěstí uvědomil nejen to, jak jsem kvůli těmto návykům nešťastný, ale také to, jaká jsou alternativní řešení. Objevil jsem způsob, jak žít ve větší pohodě a jak si dělat méně starostí, uvědomil jsem si, že není třeba hnát se jen za příjemnými zážitky a vyhýbat se nepříjemným. Když jsem praktikoval všímavost cestou na přednášky, zjistil jsem, jaké stromy rostou v areálu univerzity, všímavost mi umožnila vychutnat si jídlo v menze i navazovat důvěrnější vztahy s přáteli. Pozoroval jsem své myšlenky, vnímal jsem, jak vznikají a zase odeznívají, a už jsem se jimi nenechával tolik ovládat. Zaměřoval jsem pozornost na přítomný okamžik, a v důsledku toho se začal měnit i můj vztah k životním výhrám a prohrám. Přestal jsem se vyhýbat hněvu, smutku a pocitu zranitelnosti, ale naopak jsem se naučil jim otevřeně čelit a plně si je uvědomovat. I velmi náročné okamžiky – například když mě opustila přítelkyně a odstěhovala se k jinému muži – mi pak připadaly snesitelnější.

Od té doby uplynulo téměř čtyřicet let a mé děti, které už studují na univerzitě, mi s oblibou připomínají, že na první pohled stále nevypadám jako chodící reklama na příznivé účinky všímavosti. Když jedu autem na schůzku a mám zpoždění, často bývám ve stresu a hlavou mi zní něco, čemu mé děti láskyplně říkají „ten hlas“. A když mě napomínají: „Ale tati, neučíš snad lidi, jak žít v přítomnosti? Nepomáhá ti všímavost přijímat věci, které nemůžeš změnit?“, obvykle jejich moudré rady neslyším moc rád.

Mé dcery jsou už dnes ve věku, kdy chápou metodiku vědecké práce, a tak můžu argumentovat tím, že nám chybí správná kontrolní skupina. Nevím s jistotou, nakolik by mě stresovaly každodenní problémy, kdybych nepraktikoval všímavost. Ale jak z vlastní zkušenosti, tak na základě vědeckých výzkumů jsem přesvědčen, že bych byl mnohem vystresovanější. Když jsem s praktikováním všímavosti začínal, doufal jsem, že se má osobnost od základu změní. Místo toho jsem zjistil, že mi všímavost pomáhá být spokojený s tím, jaký jsem, a navíc mi poskytuje účinné nástroje, díky nimž se dokážu vyrovnat s nevyhnutelnými výzvami, které přináší život – obávám se, že bez těchto nástrojů bych na tom byl opravdu špatně.

Nejsem sám, komu se všímavost výborně osvědčila. Úctyhodnému počtu lidí usnadňuje řešení úctyhodně široké škály každodenních problémů. Z výzkumů vyplývá, že všímavost účinně pomáhá vypořádat se nejen s obavami ohledně zpoždění na schůzkách a s různými formami úzkosti, ale také se smutkem a depresemi, zdravotními potížemi vyvolanými stresem, mezi něž patří například nespavost, trávicí obtíže, sexuální problémy a chronická bolest, a dále s veškerými závislostmi, od závislosti na alkoholu a drogách až po závislosti na jídle, gamblerství a nakupování. Všímavost nám pomůže lépe vycházet se svými dětmi, rodiči, přáteli, spolupracovníky a intimními partnery. Pomůže nám stárnout s větší noblesou a umožní nám nalézt trvalejší štěstí, které není závislé na vrtošivém osudu.

Jak může jedna metoda pomáhat s tolika různými problémy? Je to dáno tím, že příčinou zhoršování všech zmíněných problémů je tentýž přirozený návyk: ve snaze cítit se dobře se pokoušíme vyhýbat nepohodlí a nepříjemným pocitům nebo před nimi utíkáme. Nakonec ale zjistíme, že se tím naše trápení jen prohlubuje. Jak se dočtete na následujících stránkách, neuvěřitelné množství problémů pramení právě ze snahy zbavit se problémů. Všímavost nás učí vnímat prožitky z minuty na minutu novým způsobem a nabízí překvapivé řešení.

Mnozí lidé jsou tak zaneprázdnění, že je pro ně skličující i pouhé pomyšlení, že by se měli věnovat ještě nějaké další činnosti – byť velice prospěšné. Dobrá zpráva je, že všímavost lze praktikovat mnoha různými způsoby a přizpůsobit různým životním stylům. Najít si čas na formální meditace je sice důležité, nicméně všímavost můžete praktikovat i v rámci každodenních rutinních činností, například při čištění zubů, cestou autem do práce, při venčení psa nebo čekání ve frontě. Mnozí lidé zjistí, že díky všímavosti ve skutečnosti získají pocit, že mají v životě více času – dokážou se mnohem lépe soustředit a fungovat efektivněji a zároveň se cítí odpočatější a zažívají méně stresu. Existují dokonce i speciální techniky všímavosti, které můžeme použít, když čelíme krizím a hrozí, že nám „ujedou nervy“, tedy ve chvílích, kdy jsme tak rozčílení, rozrušení či zdrcení, že bychom mohli říci nebo udělat něco, co by nás potom mrzelo. Tyto techniky usnadňují život, protože snižují počet průšvihů, které bychom museli později žehlit.

Všímavost mě na cestě životem provází nepřetržitě od školních let, pomáhala mi při odborném výcviku i v kariéře klinického psychologa. Poskytla mi zázemí při studiu psychologie. V době, kdy jsem začínal s jejím praktikováním, se o ni zajímalo jen málo lékařů. Měl jsem štěstí, že jsem na počátku osmdesátých let 20. století narazil na skupinu podobně zaměřených klinických psychologů, kteří sami všímavost praktikovali. Po mnoho let jsme se pravidelně scházeli a diskutovali jsme o tom, čím mohou tradiční techniky všímavosti obohatit tradiční psychologii, a naopak, čím může tradiční psychologie obohatit techniky všímavosti. V širších odborných kruzích jsme na toto téma moc nehovořili, protože meditace a podobné techniky nebyly v té době považovány za důvěryhodné. Nikdo nechtěl být usvědčen z toho, že se potýká s „nevyřešenou infantilní touhou vrátit se do stavu oceánské jednoty“ – takto vnímal nevědomý motiv vedoucí k meditaci Sigmund Freud.

Koncem devadesátých let 20. století se situace začala měnit. Společně s kolegy jsme o tématech, která jsme dosud probírali jen v soukromí, začali veřejně přednášet na seminářích. O naše poznatky se postupně začalo zajímat více a více psychologů, psychiatrů a terapeutů. Vlna zájmu brzy nabrala na síle a všímavost se prakticky přes noc stala nejzkoumanějším a nejdiskutovanějším terapeutickým přístupem na poli duševního zdraví. Najednou jsme s kolegy začali dostávat spoustu nabídek, abychom psali odborné články a přednášeli o tom, jak lze techniky všímavosti využívat v rámci psychoterapie i v běžném životě k řešení různých emočních a behaviorálních obtíží. Odborníci z celého světa vyvíjeli a zkoumali terapie založené na všímavosti, zaměřené snad na každý myslitelný problém – a potvrzovalo se, že jsou pozoruhodně účinné.

Ač jsou techniky všímavosti v západním světě novinkou, v asijských kulturách se rozvíjely po tisíce let. Společně s kolegy jsme při své práci vycházeli právě ze starobylých učení těchto kultur. V knize tudíž najdete plody úsilí mnoha lidí. Seznámíte se s moudrostí tradic, v nichž techniky všímavosti původně vznikly, s poznatky mých kolegů, kteří společně několik desetiletí zkoumali všímavost a psychoterapii, i s nejnovějšími inovacemi vědeckých i klinických specialistů, kteří rozvíjejí terapeutické přístupy založené na všímavosti tak, aby se daly využít při léčbě široké škály duševních nemocí a obtíží. V knize dále najdete má osobní zjištění, k nimž jsem dospěl jak při praktikování všímavosti, tak při práci s pacienty, kteří využívali techniky všímavosti k řešení běžných i méně obvyklých potíží.

Mé vlastní objevy nicméně tvoří jen velmi malou část knihy, a proto bych rád poděkoval mnoha lidem, kteří mi její vydání umožnili. Na tom, jak dnes chápu všímavost, mají nezměrnou zásluhu mí dlouholetí přátelé a kolegové z Institutu meditace a psychoterapie, kteří mě vždy podporovali v předávání učení i v psaní: Phillip Aranow, díky jehož úsilí a vedení Institut vznikl a který bohužel záhy předčasně zemřel; dále členové představenstva Paul Fulton, Trudy Goodmanová, Sara Lazarová, Bill Morgan, Stephanie Morganová, Susan Morganová, Andrew Olendzki, Tom Pendulla, Susan M. Pollaková, Charles Styron a Janet Surreyová, protože každý z nich přispěl svým jedinečným náhledem a odbornými zkušenostmi, a pak zejména Christopher Germer, který doporučil nakladatelství The Guilford Press, aby mě oslovilo a požádalo o napsání této knihy, a zároveň mě přesvědčoval, abych nabídku přijal.

Rád bych poděkoval všem svým učitelům za to, že jsem měl tu čest se od nich naučit praktikovat všímavost a že mi pomohli pochopit její transformativní sílu. Patří mezi ně zejména Jeho Svatost dalajláma, Jack Kornfield, Joseph Goldstein, Sharon Salzbergová, Čhögjam Trungpa, Thich Nhat Hanh, Šunrjú Suzuki, Ram Das, Pema Čhödrön, Tara Brachová, Surya Das a Larry Rosenberg. Také bych rád poděkoval průkopníkům, kteří se zasadili o rozšíření technik všímavosti a ukázali nám, jak je můžeme uplatnit při řešení každodenních problémů i závažnějších zdravotních obtíží. Mimo jiné mezi ně patří Jon Kabat-Zinn, Marsha Linehanová, Zindel Segal, Steven Hayes, Alan Marlatt, Liz Roemerová, Susan Orsillová, Jack Engler, Daniel Goleman, Daniel Siegel, Richard Davidson, Mark Epstein, Barry Magid a Jeffrey Rubin.

Ve svém nejbližším okolí bych rád poděkoval všem učitelům, přátelům, studentům a kolegům z Vysoké školy aplikované a odborné psychologie při Rutgersově univerzitě, z Lékařské fakulty Harvardovy univerzity/Cambridge Health Alliance, z centra pro mládež Cambridge Youth Guidance Center a z poradenského centra South Shore Counseling Center, kteří mi pomáhali při studiu klinické psychologie. Všem pacientům, kteří se mi po mnoho let svěřovali se svými potížemi, vděčím za to, že jsem se od nich tolik dozvěděl o lidském utrpení a štěstí. Také bych rád poděkoval svým kolegům, kteří mi poskytli příležitost předávat znalosti druhým, a tím rozvíjet mnohé z myšlenek prezentovaných v této knize, rád bych zmínil Ruth Buczynskou, Richarda Fieldse, Roba Guerettea, Gerry Piagetovou, Judy Reiner Plattovou a Riche Simona.

Celému týmu nakladatelství The Guilford Press bych rád poděkoval za nadšenou a neutuchající podporu při vzniku této knihy a za úsilí vynaložené na její dokončení. Zejména bych pak chtěl poděkovat editorům Chrisi Bentonovi a Kitty Moorové. Bylo mi ctí a potěšením pracovat s nesmírně inteligentními, vzdělanými a zkušenými odborníky, kteří jsou zároveň opravdu milými lidmi a mají skvělý smysl pro humor.

Na závěr bych rád poděkoval svým přátelům a rodině, jsem jejich velkým dlužníkem. Vděčím jim za to, že mě podporují jak obecně v životě, tak při práci na tomto konkrétním projektu. I když zde není dostatek prostoru, abych vyjmenoval všechny, chtěl bych konkrétně poděkovat svým rodičům Solovi a Claire Siegelovým, kteří mi v dětství poskytli láskyplný domov a stále mě zahrnují podporou a péčí, svému bratrovi Danu Siegelovi za věrnou společnost a přátelství a svým dcerám Alexandře a Julii Siegelovým za lásku, pochopení a povzbuzování.

Nejvíce dlužím své ženě Gině Aronsové, která mě přesvědčila, abych se na projektu podílel, přestože moc dobře věděla, čeho se bude muset vzdát. Po celou dobu mě zahrnovala láskyplnou podporou, pomáhala mi jak s praktickými záležitostmi, tak s editací, starala se, abych dobře jedl, snášela mé nálady, trpělivě čekala, až se k ní vrátím po nekonečných hodinách strávených u počítače, a byla smířená se spoustou dalších obětí, jež musela podstoupit kvůli tomu, že jsem se rozhodl napsat další knihu.

První část

Proč je všímavost důležitá

Kapitola 1

Život je těžký – pro každého

Napadá vás někdy otázka: „Proč je můj život tak těžký?“ Já nad tím přemýšlím často. Vporovnání spřevážnou většinou zšesti miliard lidí na této planetě mám přitom život poměrně snadný. Mám skvělé rodiče, zatím jsem nemusel řešit žádné vážnější nemoci, mám dostatek jídla adomov, milující ženu aděti, přátele, kterým na mně záleží, adokonce izajímavou práci. Apřesto mě má mysl každý den konfrontuje semočním utrpením vlehčí nebo závažnější formě:

• „Není to začínající nachlazení? Opravdu bych nechtěl proležet víkend vposteli.“

• „Doufám, že se dceři dnes ve škole podaří test – po tom posledním byla tak zklamaná.“

• „Přál bych si, aby nebyl tak hustý provoz, nemůžu zase přijet pozdě.“

• „Kdybych tak měl…“

• „Stárnutí je vážně opruz. Kdo by to byl řekl?“

Proč mám celý den hlavu plnou podobných myšlenek? Je to snad tím, že mám špatné geny? Možná. Ale pokud je to tak, rozhodně vtom nejsem sám.

Semočním utrpením se setkáváme vmnoha nejrůznějších podobách. Můžeme si dělat starosti ohledně budoucnosti, být rozzlobení nebo smutní, trápit se pocity viny nebo se za něco stydět, může nás sužovat fyzická bolest, můžeme se nudit či zažívat stres. Někdy jde jen ovelmi slabý pocit – „necítíme se zrovna nejlépe“ nebo „jsme mimo“. Jindy můžeme natolik propadnout úzkosti, depresi, závislostem, bolesti nebo příznakům stresu, že téměř nejsme schopni normálně fungovat. Být člověkem nebývá překvapivě často snadné.

1.1 Štěstí přijít může, ale nemusí

Problém může být vtom, že cílem evoluce není dosažení pocitu štěstí. Přírodní výběr, proces, který řídí evoluci, upřednostňuje změny, jež napomáhají úspěšné reprodukci. Jde tedy oto, abychom se dožili reprodukčního věku, našli si partnera apak se postarali opřežití potomků. Evoluční síly nijak zvlášť nezajímá, jestli se nám život líbí – pokud to nezvyšuje potenciál páření areprodukce. Auž vůbec je nezajímá, co snámi bude, až si splníme rodičovské povinnosti aděti nás přestanou potřebovat.

Ale nás to zajímá. Ačkoliv si většina znás myslí, že přežití lidstva je dobrá věc, ocenili bychom také, kdybychom si mohli svůj život vychutnat. Nechceme přece tak moc.

Apřesto se nám to často nedaří. Jako klinický psycholog jsem měl možnost nahlédnout do životů mnoha jiných lidí. Všem připadal život těžký. Moji pacienti jsou možná výjimkou. Ostatně, psychoterapii obvykle vyhledávají lidé, kteří mají problémy, nebo ne? Možná na tom bude něco pravdy, ale já se spíš domnívám, že lidé, kteří vyhledají psychoterapeuta, nemají víc problémů než ostatní, jsou jen ochotnější aschopnější svou situaci řešit. Kromě toho musím dodat, že ivšichni mí přátelé, kolegové apříbuzní, které jsem měl možnost dobře poznat, si myslí, že život je náročný, bez ohledu na to, zda podstoupili psychoterapii nebo ne.

Co se to snámi děje? Život je přece tak pozoruhodný. Svět alidská kultura jsou úžasně komplexní azajímavé av porovnání sdřívější dobou si lidé vrozvinutých zemích žijí velmi pohodlně av blahobytu. Většinu znás nikdy nepotkají tragédie, které vídáme ve zprávách: nepřijdeme orodinu při přírodní katastrofě, nenapadne nás nepřátelská armáda ani se nestaneme účastníky strašlivé nehody, po níž by náš život visel na vlásku. Apřesto se všichni překvapivě potýkáme sobrovským stresem aemoční bolestí.

Byl snad člověk stvořen ktomu, aby byl nešťastný? Svým způsobem ano. Zhlediska přírodního výběru je důležité přežití rodu. Některé instinkty aintelektuální schopnosti, které posledních pár milionů let umožňovaly lidskému rodu vzkvétat, přinesly negativní důsledky pro jednotlivce. Pojďme se podívat na příklad zminulosti:

Fred aWilma patřili kprvním příslušníkům lidského druhu Homo sapiens, kteří žili na pláních jižní Afriky přibližně před čtyřiceti tisíci let. Oproti svým předkům zdruhu Homo erectus byli mnohem vyspělejší aměli výrazně větší mozky. Pro zajištění správné funkce mozku potřebovali denně vpotravě přijmout nejméně čtyři sta kalorií, což byla pětina jejich normálního denního energetického příjmu. Fred aWilma využívali mozek ke spoustě úžasných věcí, které jim umožňovaly přežít: abstraktnímu myšlení, plánování budoucnosti, hledání nových řešení problémů avýměnnému obchodu se sousedy. Ve volném čase dokonce vytvářeli jeskynní malby avyráběli kamenné šperky.

Ale ne vše bývalo vsavaně ideální. Mozky Freda aWilmy musely řešit istarosti. Pravěcí lidé se báli nosorožců alvů, záviděli sousedům, kteří měli větší jeskyni, ataké se hádali, kdo bude chodit za parných dnů pro vodu. Když byla zima apršelo, byli podráždění, protože si uvědomovali, že slunečné počasí mají mnohem raději. Všímali si změn kolem sebe, trápilo je, když se na stromech urodilo málo ovoce, když nenašli dost kořínků kjídlu nebo si nemohli pochutnat na larvách hmyzu (což bývala oblíbená lahůdka). Když onemocněl nebo umřel někdo ze sousedů, rozrušilo je to, protože si uvědomili, že by stejný osud mohl potkat ije. Wilmy se někdy dotklo, když se Fred otáčel za jinými ženami. Pak mu odpírala sex – což zase rozčilovalo jeho. Někdy oba mysleli na svého psa, kterého sežraly hyeny. Apokaždé, když jejich synovi ublížil ten rváč, co bydlel za kopcem, těžce to nesli.

Ikdyž se všechno dařilo, mysleli na to, co se někdy vminulosti nepovedlo nebo co by je mohlo postihnout vbudoucnosti. Fred aWilma si žili docela dobře, ijejich syn měl celkem dobré vyhlídky na přežití, ale přesto je trápilo hodně věcí.

Vurčitém ohledu se za posledních čtyřicet tisíc let některé věci moc nezměnily. Jakkoliv je lidský mozek úžasný, stále nás zásobuje starostmi. Tytéž schopnosti, které pomáhaly našim předkům přežít, nám však naštěstí umožnily vyvinout si účinné techniky, díky nimž se lépe vyrovnáváme sproblematickými funkcemi mozku adokážeme si navodit pocit štěstí. Od dob, kdy žili Fred sWilmou, se tyto techniky naštěstí významně zdokonalily.

1.2 Všímavost jako protilék

Jednou ze zmiňovaných technik je všímavost (neboli bdělá pozornost či uvědomování si přítomného okamžiku). Rozvíjela se po tisíce let souběžně skulturní evolucí jako protilék vyvažující přirozené návyky našich myslí asrdcí, které nám znepříjemňují život mnohem více, než je nutné. Všímavost spočívá ve specifickém přístupu kprožitkům, je to způsob vnímání skutečnosti, který zmírňuje utrpení apomáhá nám žít bohatší asmysluplnější život. Pomocí technik všímavosti se naladíme na své prožitky vpřítomném okamžiku adíky tomu získáme možnost uvědomit si, jak naše mysl vytváří zbytečné utrpení.

Kdykoliv si mysl začne dělat starosti, že nám hrozí nebezpečí nebo že nebudeme mít co jíst, pomůže nám všímavost vrátit se zpět do relativního bezpečí přítomného okamžiku. Když se mysl uchýlí kzávistivému nebo soutěživému srovnávání azačne posuzovat manžela, manželku nebo domov sousedů, všímavost nám pomůže prohlédnout, jak mysl lpí na určitých symbolech, auvědomit si, že vtomto směru není možné dosáhnout trvalého vítězství. Když mysl protestuje astěžuje si na vedro nebo zimu, všímavost nám pomůže pochopit, že příčinou našeho utrpení není teplota, ale protestující mysl. Když nás nebo naše blízké navštíví nemoc či smrt, všímavost nám pomůže pochopit přirozený řád světa asmířit se sním. Prostřednictvím technik všímavosti můžeme pozorovat, jak si sami způsobujeme utrpení. Díky tomuto uvědomění se zároveň učíme zbavovat bolestných návyků mysli anahrazovat je prospěšnějšími.

Vrůzných kulturách se setkáme srozličnými způsoby rozvíjení všímavosti, které jsou ovlivněny konkrétními filozofickými nebo náboženskými směry. Ač je přístup jednotlivých kultur odlišný, všechny tyto techniky vznikly jako nástroj, který má lidem pomáhat zvládat psychické potíže, sjakými se potýkáme iv dnešní době. Na Východě se všímavost rozvíjela mimo jiné například vhinduistické, buddhistické nebo taoistické tradici, byla součástí jógových ameditačních cvičení aměla osvobozovat mysl od nezdravých návyků. Na Západě je všímavost důležitým prvkem řady technik určených kduchovnímu růstu anajdeme ji například vžidovské, křesťanské amuslimské víře iv praktikách amerických indiánů. Různé techniky založené na všímavosti využívají isvětští umělci, sportovci, spisovatelé alidé vřadě dalších profesí, protože jim usnadňují práci apomáhají „vyčistit mysl“. Některé ztěchto technik mohou mít exotickou podobu, zatímco jiné jsou velmi jednoduché apraktické.

Během posledních deseti let zjistili vědci aodborníci zabývající se duševním zdravím, že jak starobylé, tak moderní techniky založené na všímavosti jsou velkým příslibem, neboť zmírňují prakticky všechny formy psychického utrpení – od každodenních starostí, nespokojenosti aneurotických návyků až po mnohem závažnější problémy, jako jsou úzkost, deprese, zneužívání návykových látek as tím související zdravotní potíže. Ukázalo se také, že všímavost přispívá ke zlepšení partnerských vztahů, vztahů mezi rodiči adětmi imezilidských vztahů vobecné rovině apodporuje pocit celkové spokojenosti aštěstí. Výzkum aklinická praxe postupně potvrzují to, co starobylé kultury hlásají už dlouho – všímavost umožňuje uvědomit si, co způsobuje naše utrpení, anabízí účinné řešení, jak ho zmírnit. Naštěstí pro nás si tuto schopnost může osvojit téměř každý.

Další výhodou všímavosti je to, že na cvičení nebudete nutně potřebovat spoustu volného času. Všímavost se můžete naučit praktikovat při běžných každodenních činnostech, jako jsou chůze, jízda autem, sprchování se nebo umývání nádobí. Nicméně pokud si pravidelně vyhradíte inějaký čas navíc na formální cvičení, odměnou vám bude snížení intenzity stresu, jasnější mysl auvolněnější tělo. Díky tomu pak dokážete lépe zvládat isvé běžné povinnosti.

Tato kniha vás naučí rozvíjet všímavost vrámci každodenních aktivit ataké vám podrobně představí program formálního cvičení všímavosti. Ať už zvolíte časově nenáročná cvičení, nebo formální praxi, vnese vám všímavost do života více radosti aspokojenosti anaučí vás lépe se vyrovnávat snepříjemnými obdobími.

Abyste pochopili, čím vám může být všímavost prospěšná, musíte nejprve pochopit, proč nám běžný život obvykle připadá tak těžký. Pojďme začít tím, co je na první pohled zřejmé.

1.3 Naše prognóza je děsivá

Na seminářích věnovaných všímavosti apsychoterapii, které pořádám pro psychology apsychiatry, se někdy ptám účastníků: „Kdo zvás umře?“ Nikdy se nezvedne víc než polovina rukou. Všechno se mění, všechno, co se narodí, jednou umře. Všichni to víme, ale přesto na to neradi myslíme. Velkého zenového mistra proslulého svou moudrostí se jednou zeptali: „Jakou nejpozoruhodnější věc jste objevil po mnoha letech meditací astudia?“ Odpověděl: „Nejpozoruhodnější je, že všichni umřeme, ale přitom každý den žijeme tak, jako by to nebyla pravda.“

Mistr upozornil na velmi důležitou skutečnost. Podstatu emočního utrpení lépe pochopíme, když si uvědomíme, jak běžně reagujeme na změny:

• „Nechci se vzdát dudlíku.“

• „Nechci chodit na nočník. Líbí se mi plenky.“

• „Nechci chodit do školy.“

Náš odpor ke změnám začíná už vraném věku aprojevuje se při každém dalším kroku, ať už jde třeba ostěhování, ztrátu přátel ablízkých nebo změnu životních rolí. Opravdu se najde někdo, kdo by chtěl být dospělý, aby mohl řídit dodávku? Když mé dcery, dvojčata, odcházely studovat na vysokou školu, obrečel jsem to. Proč musely odejít zdomu, když jsem jim věnoval tolik péče, stálo mě to tolik úsilí aprožili jsme spolu tolik důvěrných okamžiků? (Moje žena moudře poznamenala, že by mi mnohem víc vadilo, kdyby nemohly jít studovat, protože by na to nebyly emočně nebo intelektuálně připravené.) Když si vduchu představuji budoucnost, něco mi říká, že nebudu zrovna nadšený, až se neobejdu bez pomoci druhých abudu muset odejít do domova důchodců nebo až se budu muset jednou provždy rozloučit stímto světem.

Bráníme-li se nevyhnutelným změnám, značně posilujeme příčiny své nespokojenosti. Judith Viorstová ve své průlomové knize Necessary Losses1 (česky Nutné ztráty), zníž vosmdesátých letech 20. století čerpali mnozí terapeuti, zdůrazňuje, že vživotě býváme nejčastěji nešťastní proto, že se nedokážeme vyrovnat snevyhnutelnými změnami. Tento fakt mohu na základě svých osobních iodborných zkušeností potvrdit. Mohl by to být iváš problém?

Inventura odporu ke změnám

Na chvilku se zamyslete ado následujících řádků si zapište dva krátké seznamy. Do prvního si zaznamenejte několik emočně náročných změn, jimiž jste si vživotě prošli. Zaměřte se na ty, které jste nevítali sotevřenou náručí. Do druhého seznamu si zaznamenejte změny zposlední doby, kterým jste se bránili. Nemusí to být zásadní velké změny, může jít io drobné záležitosti. Vedle každé znich si poznamenejte, jaké emoce ve vás vté době vyvolávaly.

Nejobtížnější změny

Moje emoční reakce na tyto změny

Nevítané změny znedávné doby

Moje emoční reakce na tyto změny

Možná jste si uvědomili, že váš život je plný nevítaných změn, jak malých, tak velkých. Možná vám ani nestačily řádky vrámečku. Mají změny, jež vás napadly, nějaké společné rysy? Vyvolaly ve vás podobné emoce? Všichni přijímáme některé změny snáze ajiné hůře, takže odpovědi na otázky vám mohou napovědět, co je pro vás nejobtížnější as jakými pocity se nejčastěji potýkáte. Podle těchto indicií si pak můžete vybrat konkrétní techniky všímavosti, které vám budou nejvíce vyhovovat.

1.4 Závislost na příjemných prožitcích

Přemýšleli jste někdy nad tím, proč jsou koblihy tak neodolatelné? Výživoví poradci se domnívají, že nás koblihy tak lákají (ačkoliv jsou nezdravé av podstatě nám škodí) proto, že od dob, kdy jsme získávali potravu jen zpřírody akdy bývala vzácná, si sladkou chuť atuky spojujeme se zdrojem živin. Není tedy překvapením, že podvědomě vyhledáváme věci, které nám vminulosti pomáhaly přežít arozmnožovat se. Stejný důvod, jenž přiměje naše auto, aby „úplně samo“ zastavilo před obchodem svoňavými koblížky, stojí za oblibou lásky, sexu apříjemných teplot. Obvykle děláme vše, co je vnašich silách, abychom se vyhnuli bolesti anepohodlí. Nepříjemné pocity si totiž obecně spojujeme svarováním, že je naše tělo vohrožení: například, když dáme ruku příliš blízko kohni, pokouše nás tygr šavlozubý nebo mrzneme na sněhu, je to nejen nepříjemné, ale rovněž nebezpečné.

Problém je vtom, že náš úžasně adaptabilní instinkt vyhledávat příjemné pocity avyhýbat se bolesti je sice skvělý zhlediska kolektivního přežití, ale zároveň nás nutí kbezuzdnému nakupování pro radost autíkání před nepříjemnými pocity. Lidský rod prosperuje, ale jako jednotlivci jsme každý den vystavováni permanentnímu stresu. Jsme tedy nuceni čelit dalšímu zdroji emoční bolesti, jako by nestačilo, že se musíme vyrovnávat snevyhnutelnými změnami aztrátami.

Jak starověcí filozofové, tak moderní psychologové si kladli otázku, proč instinktivně vyhledáváme příjemné prožitky avyhýbáme se těm bolestným. Freud použil termín princip slasti, který podle něj vmnohém vysvětluje naše chování. Později si behaviorální psychologové všimli, že opakujeme chování, po němž následuje odměna (kterou obecně vnímáme jako příjemnou záležitost). Tyto síly stojí za vším, co děláme. Celá ekonomika je postavená na výrobě aprodeji zboží anabízení služeb, jež nám mají dopřát slast.

Bohužel nám princip slasti znemožňuje jen být apřijímat skutečnost takovou, jaká je. Téměř vkaždém okamžiku se pokoušíme změnit své prožitky, chceme si udržet příjemné pocity avyhýbáme se těm nepříjemným. Ztoho důvodu je velmi obtížné se zcela uvolnit, cítit se vyrovnaně aspokojeně. Jsme jako Zlatovláska – téměř vše nám připadá příliš horké, příliš studené, příliš velké, příliš malé, příliš tvrdé nebo příliš měkké. Na chvilku se teď zastavte av duchu si projděte uplynulých čtyřiadvacet hodin. Jak často jste byli opravdu upřímně spokojení avážili jste si daného okamžiku, který vám život přináší? Pro většinu znás jsou takové okamžiky spíše výjimkou – ve vzpomínkách se odlišují od ostatních. Ve zbylém čase se neúnavně ženeme za dosažením nějakých cílů, nepříliš úspěšně se snažíme maximalizovat příjemné prožitky aminimalizovat bolestné anepříjemné prožitky. Dosáhnout spokojenosti je náročné atuto potíž ještě umocňuje další nepříjemné dědictví evoluce.

1.5 Chytrá mysl jako nástroj přežití

Kromě instinktivního vyhledávání příjemných prožitků avyhýbání se bolestným prožitkům disponujeme idalšími schopnostmi, které nám od dávných dob pomáhaly přežít. Astále nám dobře slouží. Jakkoliv je lidské tělo úžasné, je směšné, jak nedostatečně je uzpůsobeno kživotu vdivočině – nemáme ostré drápy, velké zuby ani rychlé nohy. Jen si představte, jak byste zastrašovali lva nebo tygra ceněním zubů atasením drápů nebo jak byste se před nimi chtěli zachránit útěkem. Lidská kůže nás vpodstatě vůbec nechrání anaše srst vypadá opravdu komicky – pár chomáčků na hlavě, vpodpaží akolem pohlavních orgánů. Ani lidský zrak asluch nejsou vporovnání sostatními tvory právě dokonalé ačich je absolutně žalostný (zeptejte se svého psa).

Disponujeme však výjimečnou schopností přemýšlet aplánovat. Díky schopnosti uvažovat jsme dokázali přežít vdivočině. Fred, Wilma adalší naši předkové přišli na to, jak lovit zvěř anenechat se sežrat. Naučili se sbírat apěstovat rostliny. Vyvinuli kulturu atechnologie, které obohatily naše životy azajistily nám dominantní postavení na planetě (kterou můžeme izničit, nebudeme-li opatrní).

Aprávě myšlení souvisí sdalším adaptačním mechanismem, který sice výborně zabezpečuje přežití lidského rodu, ale často bývá důvodem, proč jsme nešťastní. Přemýšlení aplánování jsou úžasné aužitečné schopnosti, jenže jsou zdrojem každodenního emočního stresu, protože na rozdíl od jiných nástrojů je nedokážeme odložit ani ve chvíli, kdy je nepotřebujeme. Stále nás nutí dělat si starosti ohledně budoucnosti, litovat minulosti, donekonečna se srovnávat sjinými lidmi avěčně vymýšlet, jak bychom mohli něco dělat lépe. Ztoho důvodu je velmi obtížné udržet si pocit spokojenosti na delší dobu. Přemýšlíme téměř nepřetržitě akvůli tomu si mnohdy nedokážeme zcelého srdce vychutnat dobré jídlo, užít si koncert, naslouchat svému dítěti nebo vnoci usnout. Myšlenky vyvolávají prudké výkyvy nálady, anaše emoce jsou proto věčně jako na houpačce. Dnes si myslíme, že jsme chytří, atraktivní, oblíbení nebo úspěšní, ale už zítra můžeme být hloupí, oškliví, zavrhovaní nebo neúspěšní. Izběžný průzkum lidské mysli odhalí, že naše myšlení je kompulzivní.

Zastavte myšlenky

Byl bych rád, kdybyste si teď vyzkoušeli takový malý experiment. Přibližně na minutu zavřete oči azastavte své myšlenky. Pokuste se zastavit slova, která vám vznikají vhlavě. (Nesnažte se, prosím, podvádět. Nečtěte dál, dokud si experiment nevyzkoušíte.)

Co se stalo? Většina lidí zjistí, že nevydrží nemyslet déle než deset sekund.
Zapište si nyní pár myšlenek, které vás během experimentu napadly.

Pokud prozkoumáte obsah myšlenek, možná si všimnete, že mnohé znich se vztahují kminulosti nebo budoucnosti atýkají se přání znásobit příjemné aomezit bolestné prožitky.

Tyto řádky píšu vletadle, které odlétalo ráno velmi časně. Než jsem nastoupil na palubu, rozhodoval jsem se, zda si dát jogurtový parfet smüsli. Hmm, čtyři sta kalorií, to je moc. Ale co když dostanu vletadle hlad? Vždyť víte, že dnes už se obvykle během letu nepodává žádné jídlo.

Vletadle jsem pak přemýšlel: „Mám si zdřímnout, nebo mám raději psát? Jsem docela unavený. Nebudu pak úplně vyčerpaný, když si teď neodpočinu? Ale možná budu mít lepší pocit, když trochu pohnu sknížkou.“ (Tento názor zatím vítězí.) Všechny tyto myšlenky jsou opodstatněné. Problém je, že když na chvilku zavřu oči, abych si odpočinul, myšlenky neustanou. Mysl stále plánuje, jak znásobit příjemné pocity aomezit bolest, apřestane, jen pokud budu mít štěstí apodaří se mi usnout.

Většinu života strávíme pohrouženi vmyšlenkách. Oživotě více přemýšlíme, než abychom ho naplno prožívali. Uniká nám bohatství prožitků vkaždém okamžiku. Ale to není ten největší problém. Bohužel jsme kvůli svým myšlenkám často nešťastní. Všichni jsme náchylní knemoci myšlení. Ve snaze zajistit si dobré pocity zvažujeme všechny možné varianty, které by nám mohly přivodit nepříjemné pocity. Takový způsob myšlení může být někdy prospěšný, ale mnohem častěji způsobuje zbytečné utrpení, protože každá negativní myšlenka předjímající možný vývoj je spojená surčitým napětím nebo nepříjemným pocitem.

Během dne nás napadá neuvěřitelný počet negativních myšlenek, ato dokonce itehdy, máme-li právě dobrý den.

Inventura negativních myšlenek

Teď se na chvíli zastavte auvědomte si, jaké myšlenky vás během dneška napadly. Zkuste si poznamenat všechny nepříjemné myšlenky, starosti nebo obavy, které vám od rána prošly hlavou (možná vám bude chvilku trvat, než si je zpětně vybavíte, protože na tyto myšlenky někdy rádi zapomínáme).

Co jste zjistili? Snažila se vaše mysl aktivně odvrátit katastrofu apředjímala, jaké pohromy by mohly postihnout vaše blízké?

Abyste si nemysleli, že jste vtom sami, přečtěte si, kjakým výsledkům jsem při tomto jednoduchém cvičení dospěl já. Právě teď sedím vdalším letadle, vracím se znávštěvy dcery, která studuje na univerzitě, apročítám si dopsanou kapitolu. Zde je hitparáda negativních myšlenek za poslední hodinu, uspořádaná od nejčerstvějších myšlenek zpět do minulosti:

• Co když si ten chlapík, který sedí přede mnou, sklopí sedadlo – zničí mi notebook?

• Trochu mě bolí hlava – doufám, že se mi nerozjede migréna.

• Otevřel pilot klapky na křídlech? Nedávno jsem četl, že během posledních osmi let piloti na tento úkon zapomněli celkem pětapadesátkrát – naposledy při fatální havárii letadla ve Španělsku.

• Přemýšlím, jestli ještě někdy pojedu navštívit dceru na univerzitě – už je ve druhém ročníku amožná si už připadá dost stará na to, aby za ní jezdili rodiče na víkend.

• Sakra – pacient mi zase zrušil konzultaci pouhých čtyřiadvacet hodin před termínem. Vsadím se, že se mi na uvolněný termín nepodaří objednat nikoho jiného. Ekonomické vyhlídky přitom nevypadají moc dobře.

• Doufám, že si dcera správně vybrala hlavní studijní obor. Opravdu ji ten předmět zajímá, nebo si vybírá hodiny jen proto, že si myslí, že by měla?

Ato jsem měl opravdu dobrý den!

1.6 Filtrování života

Už jsme si řekli, že stále přemýšlíme, snažíme se maximalizovat příjemné prožitky aminimalizovat bolestné prožitky, přičemž odfiltrováváme spoustu potenciálně bohatých okamžiků života. Jsme přitahováni kvěcem, které se nám líbí, snažíme se vyhýbat všemu, co se nám nelíbí, aignorujeme věci, které vnás nevyvolávají žádné silné pocity. Stále se ženeme za nějakými cíli, nedokážeme tak oceňovat svět vplném rozsahu asnadno nám uniknou důležité informace.

Když jdu po ulici, vynořím se zpohroužení do myšlenek jen částečně, leda tak abych si všiml lidí, které považuji za atraktivní (jako jsou roztomilé malé děti nebo krásné ženy). Také si povšimnu lidí, onichž si myslím, že mě nějak ohrožují – buď proto, že mi připomínají, jak jsem zranitelný (například velmi staří nebo postižení lidé), nebo proto, že mi mohou ublížit (například mladiství členové gangu). Všechny ostatní vpodstatě ignoruji. Vurčitém smyslu by se dalo říct, že stále nakupujeme – buď doslova, když si pořizujeme zboží nebo služby, které nám mají přinést štěstí, nebo jen obrazně, když si vybíráme atraktivní zrakové podněty, zvuky, chutě adalší smyslové prožitky. Tím se značně zužuje náš celkový záběr aspousta věcí nám uniká.

Pomocí dalšího jednoduchého cvičení si můžete uvědomit, že mysl má tendenci posuzovat vše, sčím se setkáme, jako příjemné, nepříjemné nebo neutrální aže ji přitahují příjemné věci, zatímco nepříjemné ji odpuzují. Přejděte nyní kcvičení vrámečku.

Rovnováha přitažlivosti aaverze

Toto cvičení vám nejsnáze půjde během procházky ataké ho můžete vyzkoušet, až se vypravíte na nákupy potravin nebo jiných věcí. Vezměte si ssebou malý poznámkový blok. Na nové stránce si vyznačte dva sloupce, jeden nadepište „Přitažlivost“ adruhý „Averze“. Jakmile uvidíte něco, co se vám líbí nebo co vás přitahuje, udělejte si čárku do sloupce „Přitažlivost“. Jakmile uvidíte něco, co se vám nelíbí, udělejte si čárku do sloupce „Averze“. Vnímejte, jaké pocity ve vás vyvolává instinktivní lpění na příjemných prožitcích avytěsňování nepříjemných prožitků. Všímejte si, za jak dlouho zaplníte celý sloupec.

Budete-li pozorní, nezabere vám vyplnění sloupců moc času. Lidská mysl stále posuzuje okolní prostředí, všímá si všeho, co by nám mohlo přinést potěšení, avše ostatní ignoruje.

Takový přístup si vybírá svou daň. Tento problém vyjde zřetelně najevo při cestování. Už se vám někdy stalo, že jste cestovali do určité oblasti nebo země aměli jste připravený seznam památek, které „musíte vidět“, nebo věcí, které byste chtěli vyzkoušet, ale neměli jste dost času, abyste všechno stihli? Když spěcháme zmísta na místo, mysl se soustředí na to, abychom měli zcesty co nejpříjemnější dojmy, adbá na to, abychom nic nevynechali anebyli pak zklamaní. Ale při všem tom kvaltování nám unikají důležité maličkosti – chlapec vparku, prodavač nabízející ovoce, muž sloterijní sázenkou. Zkušení cestovatelé vědí, že když se zaměřují jen na cíle avyhledávání příjemných prožitků, není to tak zajímavé ani uspokojivé, jako když se naopak uvolní asnaží se vnovém prostředí jen být, všímají si krás, na nichž jejich zrak spočine víceméně náhodou, vnímají vůně azvuky. Pro každodenní život platí totéž, jenže většina znás se nedokáže oprostit od vyhledávání příjemných prožitků aorientace na cíle na dostatečně dlouhou dobu, aby mohla své prožitky ocenit.

Neochuzujeme se jen onaplňující prožitky. Když fascinovaně sledujeme atraktivního člověka, můžeme zakopnout opatník azvrtnout si kotník. Když se vpředstavách zasníme nad nadcházejícím víkendem, můžeme minout sjezd zdálnice. Stává se vám někdy, že jste nervózní, smutní nebo podráždění, ale nevíte proč? Příčinou mohou být nezpracované emoce, vztahující se kněčemu, co jste už prožili, ale byli jste vtu chvíli příliš zaměstnáni plněním cílů anevěnovali jste pozornost svým pocitům. Možná se tak projevuje lítost. Mrzí vás třeba, že jste nenaslouchali svému synovi, když vám říkal něco důležitého, protože jste si dělali starosti ohledně úkolů, které ještě musíte zvládnout. Nebo ve vás od chvíle, kdy kvám byl váš nadřízený hrubý, stále přetrvává vztek, ale navenek jste to přešli, jako by se nic nestalo, protože jste se soustředili na nějaký důležitý cíl.

Zatímco se bezhlavě ženeme za plněním nespočtu cílů, kterými je protkán náš každodenní život, mohou nám unikat prosté, ale důležité věci, které se odehrávají právě tady aprávě teď – jako třeba ten patník, sjezd zdálnice nebo setkání sjinými lidmi. Za chvíli si vysvětlíme, že pokud nevěnujeme svému životu adůležitým emocím plnou pozornost, zakládáme si na problémy, jako je například úzkost, deprese anávykové chování.

1.7 Všechno jednou pomine

Všechno se neustále mění, ale my přesto věčně přemýšlíme, jak znásobit příjemné prožitky aomezit všechno nepříjemné. Není tedy divu, že nám život připadá náročný. Ať děláme, co děláme, příjemné prožitky pominou anepříjemné se vrátí (samozřejmě pominou inepříjemné prožitky aty příjemné se budou vracet – otom si povíme oněco později). Jsme inteligentní tvorové abrzy zjistíme, že vše je dočasné. Tento fakt je příčinou přetrvávajícího pocitu nespokojenosti. Uvědomujeme si, že příjemné věci jednou skončí. Než se nadějeme, kornoutek zmrzliny bude snědený, letní tábor se stane minulostí, přítel nebo přítelkyně nás opustí. Zpříštího testu nemusíme dostat jedničku, naše pracovní místo může být zrušeno. Dětem časem dojde, že jejich rodiče jednou umřou. Většina znás se bojí, že přijde na mizinu, onemocní nebo zemře. Jakmile si uvědomíme, že všechno jednou musí skončit, stane se zprincipu slasti vkombinaci snepřetržitým přemýšlením skutečný problém. Jeden můj pacient dospěl kpodobnému uvědomění během dovolené, kterou už dlouho potřeboval.

Alex řídil úspěšnou společnost zabývající se importem aexportem. Práce byla náročná astresující, avšak Alex ji měl rád atéměř nikdy si nebral volno, protože se bál, že kdyby nebyl ve firmě, všechno by se zhroutilo. Po měsících přemlouvání ho manželka nakonec přesvědčila aAlex se odhodlal naplánovat týdenní dovolenou vKaribiku. Nastudoval spoustu informací, protože chtěl vybrat ten nejlepší ostrov, aby byla manželka šťastná aspokojená.

Když nastal den odjezdu, Alex byl ve stresu. Byl nervózní, protože musel opustit nedokončenou práci, adělal si starosti, zda vybral správnou destinaci. Když dorazili do hotelu, začal se cítit lépe. Pláž aoceán byly nádherné amanželce se místo velice líbilo.

První dny byly vzrušující. Objevili spoustu nových příjemných věcí atěšili se na další: „Ta restaurace vypadá úžasně, zajdeme se tam najíst.“, „Měli bychom jet na výlet avyzkoušet šnorchlování.“ Alex si ale brzy uvědomil, že týden je docela krátká doba. Třetí den už ho napadalo: „Sakra, už máme skoro půlku pobytu za sebou. Nemáme šanci užít si to tady opravdu naplno.“ Poslední dny byly stále pěkné, ale postrádaly počáteční lehkost. Alexe rozčilovalo, že prší, protože už jim zbývalo jen tak málo času. Stále častěji ho také zatěžovaly nepříjemné myšlenky na práci.

Na dovolené si Alex uvědomil, že musí změnit svůj přístup. Karibik byl sice skvělý, ale on si nedokázal plně vychutnat příjemné okamžiky, protože věděl, že bude muset brzy odjet.

Většina znás se dlouhodobě potýká spodobnými problémy jako Alex. Téměř každému se někdy stalo, že se těšil na víkend, ale když přišla neděle, začal být podrážděný. Loučení vnímáme jako tak nepříjemnou zkušenost, že ji zcela vytěsňujeme zvědomí.

1.7.1 Prastarý problém

Techniky všímavosti vzešly ze snah najít řešení těchto nesnází. Problému konfrontace principu slasti sneustále se měnící povahou věcí se ve skutečnosti věnuje iústřední legenda buddhistické tradice, zníž byly mnohé techniky všímavosti odvozeny.

Vypráví přibližně tento příběh: Traduje se, že Buddha se narodil jako princ vmalém království na území dnešního Nepálu. Podle tehdejší tradice pozval jeho otec bráhmany, aby novorozence prohlédli. Místo Apgar skóre, které by použili moderní pediatři, hledali kněží dvaatřicet znaků dokonalosti – analezli je. Tak bylo předurčeno, že se princ stane buď významným vůdcem, nebo vynikajícím duchovním učitelem. Král, stejně jako většina otců, chtěl, aby syn kráčel vjeho stopách, proto se všemožně snažil, aby se chlapec nezačal zajímat oduchovní záležitosti. Izoloval jej od vnějšího světa za zdmi paláce aobklopoval ho jen samými příjemnými věcmi. Myslel si, že pokud syn nepozná bolest, nebude mít důvod stát se duchovním učitelem.

Princ opouštěl palác jen velmi vzácně, apokud se tak stalo, postaral se král, aby neměl vdohledu nic, co by ho mohlo rozrušit – totéž se vpodstatě děje iv dnešní době, když město pořádá olympiádu. Čím byl princ starší, tím byl neklidnější azvědavější. Jednoho dne přesvědčil svého kočího, aby ho vzal na neplánovanou vyjížďku za brány paláce. Říká se, že při první vyjížďce spatřil mladý princ starce.

„Co to je?“ zeptal se kočího.

„Stáří,“ odvětil kočí.

„Akoho potká?“ zeptal se princ.

„Ty šťastnější,“ řekl kočí.

Prince nový objev velmi rozrušil avrátil se do paláce. Na další tajné vyjížďce viděli nemocného muže.

„Co to je?“ zeptal se princ.

„Nemoc,“ odpověděl kočí.

„Akoho potká?“ zeptal se princ.

„Nakonec téměř každého.“

Na třetí vyjížďce viděli mrtvolu.

„Co to je?“

„Smrt.“

„Akoho potká?“

„Obávám se, že každého člověka.“

Tentokrát byl princ skutečně otřesen aměl ještě větší chuť dozvědět se více oživotě. Proto přesvědčil kočího, aby ho vzal na další vyjížďku za zdi paláce. Potkali duchovního poutníka (vkrálovství vté době běžně žili).

„Kdo to je?“ zeptal se princ.

„Člověk, který se snaží zjistit, jak se vyrovnat stím, co jsme viděli při předchozích vyjížďkách,“ řekl kočí.

Av tom se to stalo. Iluze se rázem rozplynula, princ už nemohl být spokojený se svým životem. Ion (stejně jako my) musel přijít na to, jak se smířit srealitou.

Naším hlavním problémem je nevyhnutelnost stáří (máme-li štěstí), nemoci asmrti. Přičtěte ktomu miliony drobných důvodů nespokojenosti, jež nás zaplaví, když nedostaneme vše, po čem toužíme, aje zřejmé, že se nevyhneme bolesti anepříjemným prožitkům. Jestliže ale většinu času věnujeme přemýšlení nad tím, jak umocnit příjemné prožitky aomezit ty nepříjemné, nemůžeme se divit, že jsme věčně nespokojení.

1.8 Selhání úspěchu

Aje tu ještě další problém. Zdá se, jako bychom byli naprogramováni tak, že se stále snažíme zvedat si sebevědomí. Robert Sapolsky, neurovědec působící na Stanfordově univerzitě, se zabývá zkoumáním fyziologie stresu. Slyšel jsem několik rozhovorů, které sním pro rozhlasovou stanici NPR vedla Terry Grossová. Pamatuji si, jak vysvětloval, že uplynulá dvě desetiletí strávili skolegy výzkumem na afrických savanách, kde zúkrytu vhusté vegetaci pozorovali tlupy paviánů. Vědci si vždy počkali, až se paviáni dostanou do nějaké dramatické situace jako zromantické telenovely, apak je všechny uspali pomocí střely sanestetikem. Poté odebrali zvířatům vzorky krve astudovali fyziologické reakce paviánů na stres.

Reportérka Terry Grossová se vědce zeptala: „Co jste zjistili?“

„Je to velmi složitá problematika anedá se zobecňovat,“ odpověděl Robert Sapolsky.

„Dospěli jste knějakým poznatkům, které vás překvapily?“

„Ano, opakovaně jsme se přesvědčili, že být paviánem snízkým postavením vrámci tlupy je velmi škodlivé pro zdraví.“

Jistě, nejsme paviáni. Ale jsme „chytré opice“ anaše obavy se pozoruhodně podobají obavám ostatních primátů. Není náhoda, že děti na základní škole (kdy mají možná nejblíže knašim opičím předkům) si vymezují své „postavení“ vůči ostatním dětem při vzájemných potyčkách. Jako dospělí volíme poněkud jemnější prostředky.

Srovnáváte se někdy sostatními? Míváte pocity závisti nebo nadřazenosti? Všímáte si, kdo je oblíbenější, vydělává více peněz, má hezčí auto nebo dům, je atraktivnější, má lepšího partnera nebo rodinu, je zdravější, chytřejší, uznávanější? Ve výčtu bychom mohli pokračovat donekonečna, srovnávání věnujeme podstatnou část bdělého dne. Pomocí následujícího cvičení zjistíte, nakolik je vnás tento zvyk zakořeněný.

Kritéria posuzování

Zapište si kritéria, podle nichž posuzujete své postavení. Ačkoliv vás to může uvádět do rozpaků, je to ivelmi poučné. Zapište si, jaké vlastnosti vás zajímají nejvíce, když se srovnáváte sdruhými lidmi (například bohatství, síla, inteligence, atraktivita, štědrost atd.) aseřaďte si je podle důležitosti.

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

Projdete-li si svůj seznam, možná si uvědomíte, že vněm figurují problematické body, kvůli nimž býváte nešťastní.

Jako lidé si nikdy nemůžeme udržet stálé astabilní postavení na společenském žebříčku. Může za to naše pozoruhodná schopnost přehodnocovat svou aktuální situaci aměnit okruh lidí, které zahrnujeme do srovnávání. Chytrá dívka studující na střední škole je hrdá na to, že má lepší výsledky než její vrstevníci. Ale když se tatáž dívka dostane na výběrovou univerzitu, je najednou zklamaná, protože je vnové „smečce“ jen průměrná.

Stále také upravujeme kritéria, podle nichž hodnotíme, zda jsou prožitky „dostatečně“ příjemné nebo zda se cítíme „dostatečně“ spokojení. Když si mladí lidé mohou dovolit pořídit malý byt, připadá jim to jako obrovský úspěch, ovšem za pár let už „nutně potřebují“ větší dům. Atak nepřetržitě kalibrujeme stupnici, podle níž poměřujeme své úspěchy nebo spokojenost.

Splněné cíle

Na chvíli se zamyslete azkuste si vzpomenout na nějakou životní událost, oníž jste se domnívali, že vám zajistí trvalý pocit blahobytu. Někdy míváme pouze malé cíle: chci jen, aby mě přestaly bolet zuby, potřebuji jen, aby mé dítě spalo celou noc. Jindy jde ovelký mezník, například získání univerzitního titulu, seznámení se stím správným partnerem, získání dobré práce, shromáždění většího jmění nebo početí dítěte. Zapište si několik cílů, okteré jste dříve usilovali ajež se vám podařilo splnit.

Zajistilo vám splnění těchto cílů trvalejší spokojenost? Nebo jste si ve všech případech časem zvykli na nový úspěch či úroveň pohodlí azačali jste chtít víc? Představujete si vduchu, že budete šťastní až někdy vbudoucnosti? Říkáte si občas: Už se nemůžu dočkat, až dokončím školu, až se ožením/vdám, až si koupíme dům nebo až půjdu do důchodu?

Vtomto směru jsem kdysi dávno dostal skvělou lekci od jednoho pacienta. Právě prodal svou společnost specializující se na obchodování sropou. Dostal za ni třicet milionů dolarů. Stále dokola opakoval: „Třicet milionů dolarů vhotovosti.“ Ajá jsem si představoval tu hromadu bankovek. Ale on propadal depresi. Celý svůj život zasvětil obchodování venergetickém sektoru ateď, když už neuzavíral obchody, měl pocit, že je vkoncích aže jeho život nemá smysl. Inklinoval jsem kfilozofii, atak jsem byl nadšený, že sním mohu pracovat. Stál na důležité životní křižovatce ajá jsem se domníval, že vněm mohu probudit zájem odůležité lidské hodnoty aže mu pomohu najít nový smysl života.

První sezení se příliš nevydařila, jak se často stává, když si psychoterapeut prosazuje své zájmy. Nedokázali jsme najít společnou řeč. Asi na čtvrtém sezení jsem zaznamenal, že vypadá mnohem šťastnější. Zeptal jsem se ho, co se stalo. Pacient mi odpověděl: „Právě jsem vymyslel nový projekt, jak zhodnotit třicet milionů dolarů avybudovat firmu vhodnotě padesát milionů. Myslím, že když se mi podaří rozjet padesátimilionový byznys, budu mít konečně pocit, že jsem úspěšný.“

Myslel to úplně vážně. Aod té doby jsem ho už nikdy neviděl.

Jako mladému psychologovi mi velmi záleželo na uznání voboru azároveň jsem chtěl být úspěšný ina poli společenských amilostných vztahů adělal jsem si kvůli tomu velké starosti. Díky tomuto pacientovi jsem získal velmi cennou zkušenost. Uvědomil jsem si, že ikdyž dosáhnu výrazných úspěchů, nejspíš se nepřestanu srovnávat sostatními, jen si vyberu jiný okruh lidí, snimiž budu soutěžit. Obvykle nemáme potřebu se srovnávat slidmi velmi odlišného postavení – právník se nepoměřuje svrátným, mladá modelka nesoupeří se starou ženou –, ale spíše se srovnáváme slidmi, kteří jsou jen oněco málo lepší nebo horší než my. Okruh lidí, snimiž se srovnáváme, se průběžně mění, ale starosti ohledně postavení ve skupině si děláme stále.

Starostmi ohledně „úspěchu“ si trvale zaděláváme na potíže, protože vživotě se nesetkáváme jen svýhrami, ale is prohrami. (Jednou jsem na toto téma hovořil na semináři azeptal jsem se: „Kdo zvás vždy vyhrává?“ Zvedla se jedna ruka. Pomyslel jsem si: „Tomu člověku bych se měl opřestávce raději vyhnout.“) Každý den svádíme drobné „bitvy“ při srovnávání se sostatními, které někdy vyhráváme ajindy prohráváme, ale nakonec jednoho dne onemocníme, zestárneme (když budeme mít štěstí) azemřeme.

Malé avelké prohry

Byl bych rád, kdybyste si opět vytvořili dva seznamy. Do prvního sloupce si zapište nejdůležitější momenty ze svého života, kdy jste se cítili nešťastní nebo jste si připadali méněcenní proto, že jste prohráli nebo že jste ze srovnání sněkým druhým vyšli „hůře“. Do druhého sloupce si zapište, jaké porážky jste utrpěli za posledních pár hodin nebo dní, přičemž může jít io velmi banální záležitosti.

Největší prohry

Nejnovější prohry

Budeme-li ksobě upřímní, většina znás si vybaví poměrně hodně situací, které si můžeme do obou seznamů zapsat. Najdete mezi nimi nějaký vzorec nebo společné téma? Zjištění, zda případy vykazují společné znaky azda se nějak vztahují kjednotlivým bodům ze seznamu ve cvičení Kritéria posuzování, může být nejen zajímavé, ale zároveň iosvobozující. Všichni si děláme starosti ohledně postavení vrámci tlupy primátů, apřitom stále měníme kritéria, podle nichž své postavení poměřujeme. Prožitky výhry nebo prohry se odvíjejí od toho, jak si vytváříme svou identitu. Tuto problematiku podrobněji prozkoumáme všesté kapitole, kde si vyzkoušíme, jak nám může všímavost pomoci získat realističtější náhled na tyto návyky mysli (které se vymykají kontrole zejména tehdy, když si připadáme jako poražení nebo propadáme depresi).

1.9 Láska bolí

Shrňme si, co už víme: Jsme chytré opice, které instinktivně vyhledávají příjemné prožitky avyhýbají se těm bolestným, snažíme se dosáhnout lepšího postavení vrámci tlupy, žijeme ve světě, kde se nevyhneme nemocem, stárnutí ani smrti, akromě toho se musíme vyrovnávat snespočtem drobných zklamání. Navíc jsme schopni si stále představovat, co všechno by se mohlo zvrtnout. Je vlastně zázrak, že nám život nepřipadá ještě těžší.

Jako by to všechno nestačilo, je zde ještě další instinktivní evoluční mechanismus, který sice lidskému rodu zajistil přežití, ale jednotlivcům působí potíže: předurčení klásce. Vybavenost dospělých jedinců kpřežití vdivočině je žalostná (nemají ostré zuby ani drápy), nicméně děti člověka přicházejí na svět sještě horší výbavou. Vdžungli nebo vsavaně by lidské mládě bez rodičů nepřežilo déle než pár minut. Naštěstí se unás vyvinuly silné emocionální reakce, které nutí rodiče starat se oděti anutí děti péči rodičů přijímat. Podobné pocity ksobě přitahují isexuální partnery nebo zamilované dvojice. Tyto emoce spojují páry, širší rodinu, kmeny avětší kulturní skupiny. Umožňují nám vzájemně osebe pečovat achránit jeden druhého, čímž se šance na přežití dramaticky zvyšuje.

City vůči druhým jsou však izdrojem nepříjemných abolestných prožitků. Kromě toho, že stále přemýšlíme nad tím, jak si zajistit příjemné pocity avyhýbat se nepříjemným, máme navíc příležitost dělat si starosti io lidi, které máme rádi. Jeden můj pacient se nedávno stal otcem atato zkušenost mu už nějaký čas nahání hrůzu. Jeho problém spočívá vtom, že se cítí „emočně přecitlivělý“. Hluboce prožívá všechny příjemné nebo nepříjemné události abojí se zklamání. Spředstavou, že nyní je zranitelný ikvůli úspěchům či neúspěchům svého syna, se jen těžko vyrovnává.

Jeho strach je oprávněný. Všichni rodiče přikládají po narození dětí mnohem větší váhu bezpečnosti. Děláme si starosti nejen kvůli vlastním zklamáním atragickým událostem, ale rovněž se nás hluboce dotýkají radostné ibolestné zkušenosti našich dětí. Atím to nekončí. Vrůzné míře na nás doléhají také vzlety apády dalších rodinných příslušníků, přátel alidí ze širší komunity. Obecně platí, že čím více dokážeme milovat, tím více vnímáme radosti abolesti druhých jako své vlastní. Náklonnost aschopnost empatie jsou sice výjimečné vlastnosti, které dělají lidi lidmi, jenže na druhou stranu ztěžují naši snahu udržet si příjemné pocity avyhýbat se těm bolestným aodsouvají ji blíže khranici nemožnosti.

Většina znás pravděpodobně zjistí, že starosti ohledně našich blízkých zaměstnávají mysl celkem pravidelně. Iv době, kdy se jim všem daří velmi dobře, si uvědomujeme, že je jen otázkou času, než se někomu stane nějaké neštěstí.

Inventura potíží sláskou

Byl bych rád, kdybyste si opět vytvořili dva krátké seznamy. Do prvního sloupce si zapište nejdůležitější momenty ze svého života, kdy jste si vsouvislosti se zájmem odruhou osobu dělali starosti, byli jste rozzlobení nebo smutní. Do druhého sloupce si zapište tytéž prožitky, ale zaměřte se pouze na období posledních pár dní.

Velká bolest vsouvislosti snejbližšími

Nedávná bolest vsouvislosti snejbližšími

1.10 Bolest je silnější než slast

Jako by to všechno nestačilo, zdá se, že evoluce zařídila, že si negativních prožitků všímáme mnohem více než pozitivních ataké si je mnohem živěji pamatujeme.2 Nancy Etcoffová, evoluční psycholožka zLékařské fakulty Harvardovy univerzity, vysvětluje, jaký smysl to dává zhlediska přežití. Systém emocí můžeme vnímat jako detektor kouře. Dojde-li kplanému poplachu, nikomu se nic nestane, ale pokud se alarm nespustí vpřípadě skutečného požáru, půjde nám oživot. Zvýzkumu mimo jiné vyplývá, že naše chuťové buňky reagují mnohem silněji na hořké chuti než na chuti sladké. Může jít oevoluční ochranu proti otrávení – což je mnohem důležitější než možnost plně si vychutnat ovoce. Člověk se vyvíjel vprostředí, kde stále hrozilo nečekané nebezpečí (hadi, tygři, útesy ajedovaté rostliny), aproto není divu, že si lépe pamatujeme negativní zkušenosti adokážeme se znich poučit. Přijdeme-li jedenkrát opříležitost pochutnat si na lahodném soustu nebo si užít sex, snejvětší pravděpodobností to neohrozí naši genetickou linii, ale nevšimneme-li si tygra nebo strmého útesu, hrozí nám smrt.

Tento fakt nevěstí nic dobrého pro naše nálady. Protože si pamatujeme spíše bolestné prožitky, máme také tendenci očekávat je iv budoucnosti. Každá nepříjemná vzpomínka, každá myšlenka plná starostí akaždý pesimistický závěr jsou spojeny sdrobným emočním zraněním – ikdyž se ve skutečnosti nic neděje. Dokud se bude náš život odehrávat zvelké části vnaší hlavě abudeme se utápět ve vzpomínkách na minulost apředstavách obudoucnosti, budeme zažívat hodně bolesti.

1.11 Všechno je to moje chyba

Většina znás si utrpení paradoxně „přikrášlí“ typicky lidským úsudkem – domníváme se, že za nespokojenost si můžeme sami. Situaci ještě zhoršuje fakt, že žijeme ve světě, kde vládne tržní hospodářství. (Rozhodně tím neobhajuji ostatní systémy – každý znich je zdrojem určitých problémů.) Když budu chtít, abyste si koupili moje zboží nebo služby, vnuknu vám myšlenku, že vám přinesou více potěšení azbaví vás utrpení. Podnikatelé aobchodníci jsou chytří – vědí, že se na to chytíme. Vidíme-li šťastný pár vnovém kabrioletu, nebo sexy surfaře skrásnou přítelkyní, kteří pijí pivo, dospějeme kzávěru, že kdybychom měli stejné auto nebo pili stejnou značku piva, byli bychom šťastnější.

Popsaný způsob marketingu nabádá spotřebitele kchování, jež vede kobrovskému plýtvání adevastaci životního prostředí, akromě toho přispívá ik prohlubování osobního utrpení jednotlivců. Podobnými reklamními sděleními jsme bombardováni od dětství avětšina znás časem uvěří, že jsme nešťastní buď kvůli svým špatným rozhodnutím, nebo proto, že snámi něco není vpořádku – „Kdybych si jen vybral správné povolání, manželku, plastickou operaci, šampon nebo džíny, byl bych šťastný. Včem pořád dělám chybu?“

Inventura chyb

Jednou zmožností, jak tento typ myšlenek lépe pochopit, je udělat si inventuru svých domnělých „chyb“. Na chvíli se zamyslete azapište si některá rozhodnutí, jichž litujete nebo jichž jste někdy vminulosti litovali, protože si myslíte, že byste byli šťastnější, kdybyste se rozhodli jinak.

Dokončete inventuru vrámečku apak si svůj seznam projděte. Opravdu by vám odlišné rozhodnutí zajistilo trvalou spokojenost?

Někdy si pochopitelně myslíme, že jsme se rozhodli špatně. Druhá alternativa, tedy že jsme se rozhodli správně, ale přesto jsme stále nešťastní, je ještě horší – naznačuje, že chyba musí být vnás, protože ani správná rozhodnutí nám nezaručí spokojenost.

Vobou případech nakonec přičítáme vinu sobě aneuvědomujeme si, že podstatná část lidského utrpení je dána evolučním vývojem, genetickými předpoklady aexistenčním údělem. Neuvědomíme-li si, že příčinou utrpení jsou spíše obecné návyky mysli anikoliv osobní chyby, budeme dál umocňovat své potíže.

Přesvědčení, že si za utrpení můžeme sami, nám brání svěřit se ostatním. Bojíme se, že pokud připustíme, jak těžký život máme, budou se na nás dívat skrz prsty. Nikdo nechce, aby ho ostatní považovali za „lúzra“. Navenek tedy máme tendenci své utrpení bagatelizovat, jenže si zároveň připadáme méněcenní, protože náš život je opravdu náročný, zatímco všem ostatním se, jak se zdá, vede výborně. Někdy zaznamenáme pokles nálady, když se někoho zeptáme: „Jak se máš?“ adostaneme odpověď: „Skvěle!“ Koho by to za daných okolností nenaštvalo?

Návyk srovnávat se sdruhými máme pevně zakořeněný, proto nám mohou pocity nedostatečnosti opravdu výrazně zasahovat do života. Stojí za popudy ksoutěživosti adokonce vnás vyvolávají škodolibost, tedy skrývanou radost zneštěstí druhých, které se vněmčině říká Schadenfreude.

1.12 Techniky všímavosti jako záchrana

Fred aWilma měli strach zdivokých zvířat, báli se nedostatku potravy, byli pod tlakem, když zatoužili po stejné jeskyni nebo ženě, jakou měl soused, či muži, jakého měla sousedka, byli rozladění kvůli vedru nebo zimě, trápili se obavami kvůli nemocem aumírání ikvůli tomu, jak zajistit dobrý život synovi. Všechny tyto starosti je sužovaly proto, že jejich velké mozky usilovaly oreprodukci DNA apokračování rodu. Trpěli stejně jako my, protože ačkoliv se všechno nevyhnutelně mění, evoluční síly je nutily vyhledávat příjemné pocity avyhýbat se nepříjemným, analyzovat minulost apřipravovat se na budoucnost, snažit se udržet si společenské postavení, starat se osvé děti io sebe navzájem.