Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

prof. PhDr. Karel Paulík, CSc.

PSYCHOLOGIE LIDSKÉ ODOLNOSTI

2., přepracované a doplněné vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6456. publikaci

Recenzovali:

prof. PhDr. Evžen Řehulka, CSc., Masarykova univerzita Brno, Pedagogická fakulta

prof. Mgr. Peter Halama, PhD., Ústav experimentálnej psychológie SAV Bratislava

Odpovědný redaktor PhDr. Milan Pokorný

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 368

Vydání 1., 2017

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.r.o., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2017

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-271-9578-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-9577-0 (pdf)

ISBN 978-80-247-5646-2 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Paulík, Karel

Psychologie lidské odolnosti / Karel Paulík. -- 2., přepracované a doplněné vydání. -- Praha : Grada, 2017. -- 368 stran. -- (Psyché)

ISBN 978-80-247-5646-2

159.923 * 159.944 * 159.913

- adaptace (psychologie)

- psychická odolnost

- stres (psychologie)

- zvládání stresu

- monografie

159.92 - Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]

Předmluva ke druhému vydání

Za dobu, která uplynula od prvního vydání knihy, šel vývoj poznání v této oblasti rychle kupředu. Byla vyslovena i publikována řada názorů, hypotéz a teoretických úvah a přibylo množství poznatků z vědeckého výzkumu. Proto jsem rád, že jsem dostal možnost knihu přepracovat – alespoň do určité míry doplnit ve druhém vydání novější poznatky a informace a odstranit některé nedostatky v naději, že moji snahu přijme čtenářská obec s pochopením.

Psychická odolnost souvisí s velkým množstvím různých jevů a okolností. Jejich úplný přehled ani výčet na jednom místě není možný. Tato kniha představuje pouze výběr některých poznatků a myšlenek k danému tématu. Mnoho dalších informací a podnětů přinášejí badatelé z různých oblastí psychologie. Na řadu z nich v textu odkazuji a případný vážný zájemce se s nimi může podrobněji seznámit na základě rozsáhlé bibliografie.

V Ostravě v listopadu 2016 Autor

Úvod

Jednou ze základních podmínek vývoje člověka i jeho přežití je účinná adaptace na neustále se měnící podmínky působící v interakci lidského jedince s prostředím. To platí jak pro individuální vývoj od početí do smrti (ontogeneze), tak pro vývoj člověka jako druhu (fylogeneze). My se budeme zabývat zejména adaptací na aktuální situace během ontogeneze.

Od početí do smrti je každý vystaven vlivu mnoha nejrůznějších činitelů, s nimiž se musí s vynaložením většího či menšího množství energie vyrovnat. Úspěšnost a efektivita úsilí, které při tom vynakládá, závisí na celé řadě okolností. To, do jaké míry – a zda vůbec – lidský jedinec nároky svého života za daných okolností zvládne, ovlivňují jeho dlouhodobé osobnostní charakteristiky i aktuálně zvolené postupy. Problematiku lidského zvládání nejrůznějších životních nároků včetně nepříznivých vlivů lze prohlásit za organickou součást jednoho z nejvyhledávanějších témat současné psychologie. Zvládání požadavků lidským jedincem může být studováno s důrazem na dynamické změny prostředí a konkrétní okolnosti, nebo mohou být akcentovány spíše obecněji platné souvislosti.

Tato kniha se zabývá faktory vyrovnávání se člověka se zátěží z psychologického hlediska na základě teoretické analýzy i výsledků empirického výzkumu, realizovaného různými badateli. Aniž bychom chtěli sledovaný problém nepřípustně redukovat, zaměřujeme se především na obecnější souvislosti lidského adaptačního procesu při zvládání na něj kladených nároků (zátěže), vycházejících především z každodenního života. Bereme v úvahu široký kontext zahrnující dynamické stránky, dlouhodobější, v čase přetrvávající jevy ovlivňující adaptaci, situační podmínky i interakci osobnostních a situačních faktorů. Pokud se zabýváme jednotlivými jevy a pojmy blíže, neznamená to samozřejmě jakékoli nedocenění, nebo dokonce popření ostatních jevů a souvislostí. Jde zde jen o určitý úhel pohledu na složitou realitu, kterou lze nejspíš komplexně zachytit jen stěží. Při studiu jednotlivých aspektů zvládání zátěže je nezbytné vyrovnat se s komplikovaností působících fenoménů a jejich vztahů i s mnohostranností možných pohledů na ně a (jak je to koneckonců v psychologii pravidlem) s pojmovou rozmanitostí s různými nejasnostmi, nebo dokonce zmatkem.

S termínem odolnost se setkáváme v rozdílném kontextu v různých vědních oborech. Může jít ve fyzikálním či biologickém smyslu o odolnost jednotlivých materiálů či organismů proti onemocnění nebo námaze, chladu, únavě, rušení apod. Z psychologického hlediska pak budí pozornost zejména odolnost proti zátěži či stresu. I když tyto pojmy v zásadě akcentují víceméně odlišné jevy a jejich stránky, je možné u nich najít určitý společný základ. Pro hledání tohoto základu či jakéhosi společného jmenovatele se nabízí několik logických možností. Obecně lze v odolnosti spatřovat relativně v čase stabilní základnu (dispoziční bázi) adaptačních procesů, uplatňování obranných mechanismů či volby copingových strategií. Kromě toho je možné na odolnost pohlížet jako na charakteristiku procesu, který umožňuje pružné přizpůsobení se nepříznivým změnám prostředí, i jako na určitý časově i prostorově vymezený (tady a teď) stav (představující po určitou dobu aktuální úroveň právě probíhajících zvládacích procesů utvářených na základě výsledků předchozích zvládání, která je současně východiskem další adaptace). Všechny tyto možnosti byly dosud v psychologii uplatňovány více či méně samostatně, nebo v různých kombinacích. V této knize používáme pojem „odolnost“ jako obecný český ekvivalent pro základní předpoklad zvládání, aniž bychom se jednoznačně hlásili k důrazu na některou ze zmíněných možností. Z takového zorného úhlu lze říci, že odolnost je charakteristikou ovlivňující míru zátěže za daných podmínek i kognitivní, afektivní i konativně behaviorální reakce na zátěž. Při nízké odolnosti se zvyšuje okruh proměnných, které mohou člověka obtěžovat nebo ohrozit – potenciálních stresorů. Konstituční odolnost je vrozená dispozice síly, vytrvalosti, snášenlivosti organismu a nervového systému, jeho imunity související s psychickou odolností. Habituální odolnost se získává osvojením vhodných způsobů reagování na zátěžové situace. Aktuální odolnost představuje momentální schopnost účinně se adaptovat na zátěž za určitých okolností.

Kdo by se nechtěl bez větších problémů vyrovnat s nároky života a úspěšně překonávat i náročnější nebo krizové situace? K tomu lze dospět různými způsoby: od relativně nejjednoduššího osvojení (natrénování) si konkrétních postupů vhodných pro určité situace (které však za jiných okolností mohou selhat) až po hlubší proniknutí do podstaty zátěžových jevů, které nabízí tato kniha. Výhodou poznatků zobecňujících podstatné souvislosti je širší možnost jejich aplikace v různých daných podmínkách i určitá úspornost (není nutné zabývat se dopodrobna četnými konkrétními detaily a jejich odlišnostmi).

Čtenář může v textu nalézt dvě úrovně předkládání poznatků. První, „vědečtější“, se důkladněji zabývá jejich teoretickou bází s odvoláním na relevantní odborné zdroje, druhá, „praktičtější“, se zaměřuje více na možnosti jejich využití v běžném životě i bez hlubších teoretických znalostí. To čtenáři umožňuje vybírat si z textu pasáže podle svého zaměření. Orientace v teoretických poznatcích o podstatě a souvislostech určitého jevu je ovšem „praktická“ přinejmenším v tom, že lépe vybavuje člověka do různých situací tím, že mu dává možnost vzít v úvahu při svém hodnocení dané zátěžové situace různé souvislosti (včetně těch, které z vlastní zkušenosti nezná), vytvořit si vhodný způsob reagování a pružně jej upravovat podle vývoje událostí.

1.Adaptace

1.1 Pojem „adaptace“

Pojem má široký obsah. Postihuje klíčovou vlastnost přírodních iumělých systémů (viz např. Andresen, 2006). Obecně představuje takové chování systémů, které jim umožňuje přizpůsobení se podmínkám (prostředí, okolí), vnichž existují, atak je nezbytnou podmínkou jejich fungování au živých organismů také přežití avývoje. Zde adaptaci zajišťuje schopnost vzájemného působení různých více nebo méně složitých systémů, jejich podsystémů, součástí aprvků, která umožňuje neustále se vyrovnávat snároky ajejich změnami vurčitém rozsahu audržovat relativně stabilní stav vnitřní rovnováhy, označovaný jako homeostáza (Cannon, 1939). Schopnost udržovat homeostázu vdynamickém prostředí je založena na nových ina již dříve osvědčených apružně uplatňovaných adaptačních mechanismech vadekvátních modifikacích vnových podmínkách. Při udržování homeostázy lidského organismu se spojují bilogické apsychologické funkce auplatňují se zpětnovazební mechanismy. Podle potřeby dochází ke změnám fyziologických funkcí, jako je tělesná teplota, tepová adechová frekvence, krevní tlak atd. Tyto změny jako součást adaptace probíhají celý život. Uskutečnění potřebných změn organismu při běžných změnách vprostředí (vnitřní rovnováhu narušují jen nepodstatně av přijatelných mezích) mnohdy nevyžaduje žádné výjimečné vynaložení energie. Výrazné změny ve vnějším prostředí, případně iuvnitř organismu (např. vdůsledku onemocnění či poranění), ohrožující jednotlivé subsystémy nebo celý systém organismu, představují vinterakci organismu sprostředím výjimečný stav, který bývá označován (jak otom ještě podrobněji pojednáme dále, zejména voddíle 2.1) jako stresová situace.

Homeostatické mechanismy spočívají na biologické úrovni především vkorekcích odchylek pomocí zásahů kompenzujících změny prostředí. Na psychologické úrovni je situace složitější. Do hry vstupuje jako další důležitý činitel subjektivní hodnocení vzniklé situace, doprovázený větší či menší emocionální odezvou, čímž se utváří prostor pro uplatnění dimenze prožívání. Rovnovážný stav organismu bez větších vnitřních výkyvů anapětí se prostřednictvím tělesných pocitů promítá do aktuálního psychosomatického stavu. Jeho prožívání závisí na dlouhodobých osobnostních charakteristikách (např. hodnotách, optimální hladině stimulace) ina aktuální úrovni uspokojení potřeb. Psychická adaptace se realizuje pomocí psychické regulace, která umožňuje dokonalejší přizpůsobení prostředí, plánovité změny okolí izměny vlastního systému, vněmž existuje (srov. Nakonečný, 1997).

Stav vnitřního klidu auvolnění spojený shomeostázou může být člověku příjemný zejména po předchozí větší aktivitě anámaze, ale na druhé straně může za určitých okolností ivadit. Jinými slovy, člověk se nemusí cítit dobře abýt spokojen ani vsituaci, kdy je jeho organismus vrovnovážném stavu avšechny základní fyziologické potřeby jsou uspokojeny. Naopak, může být podněcován kdalší aktivitě směřující kdosažení určité změny, víceméně pozitivně prožívané. Pro psychickou rovnováhu (ekvilibrium) je tedy důležitý prožitek vnitřní pohody (subjektivní well-being) osobnosti jako bio-psycho-sociálně-duchovní entity. Vkognitivní oblasti jde orovnováhu mezi stávajícím systémem poznatků anovými informacemi zprostředí, která se označuje jako kognitivní ekvilibrium (kognitivní adaptace).

Adaptační změny nezbytné pro život arozvoj člověka jako živého druhu ipro zdárný vývoj jedince od početí do smrti jsou zpravidla výsledkem kombinovaného působení genetických aenvironmentálních činitelů. Adaptace na podmínky prostředí je individuální apopulačně specifická ikulturně specifická.

Knejčastějším oblastem života člověka, na něž je nezbytné se adaptovat, patří určitá kultura aspolečnost (kulturní asociální adaptace, adjustace) apráce (pracovní adaptace). Adaptovat se na kulturu, do níž se lidský jedinec narodí, je základním socializačním úkolem. Jedinec se učí za pomoci apod kontrolou rodiny, školy idalších výchovných institucí anejbližšího sociálního okolí prostřednictvím nápodoby či identifikace nebo pomocí instrukcí. Činitelé sociálního prostředí (např. rodiče, pedagogové idalší dospělí, případně idospívající) mu přitom poskytují zpětnou vazbu sinformacemi osprávnosti či nedostatcích, chybách aomylech. Složitější anáročnější bývá adaptace na novou kulturu při mezikulturní migraci, jejíž nároky stoupají sdistancí původní anové kultury (srov. Průcha, 2004). Vedle obecné adaptace zahrnující přizpůsobení kulturním aživotním podmínkám hostitelské společnosti je přitom podle Blacka aMendenhalla (1990) potřebné navázání audržování uspokojivých mezilidských vztahů (adjustace) ifunkční zapojení do pracovního procesu (pracovní adaptace). Vtéto souvislosti se často používají dva pojmy – integrace ainkluze, někdy jako synonyma, jindy se klade důraz spíše na jejich větší nebo menší odlišnosti. Pokud jde oodlišnosti, je možno chápat integraci jedince či skupiny do nového prostředí (viz např. Zelina, 2014) jako jev založený zejména na přizpůsobování příchozích zvyklostem majority. Ty se vpodstatě nemění, ikdyž se příslušníci hostitelské majority snaží příchozím situaci usnadnit. Při inkluzi se pak vzájmu začleňování předpokládají izásadní změny stávajícího kulturního prostředí zohledňující odlišnosti zvyků, potřeb izájmů jedince nebo skupiny tak, aby byl umožněn jejich optimální rozvoj auplatnění. Vpodmínkách školní edukace jde vinkluzivní škole ovzdělávání všech dětí bez ohledu na to, zda mají speciální vzdělávací potřeby, nebo ne. Ve školní třídě se pak mohou setkávat děti zdravé aprůměrně či nadprůměrně nadané zmajoritní populace sdětmi zdravotně znevýhodněnými, méně nadanými, dětmi etnicky se neřadícími květšinové společnosti apod. To může žákům iučitelům přinášet nové možnosti, výzvy iproblémy.

Lidský organismus je schopen přizpůsobit se poměrně velkému rozsahu změn životního prostředí. Kpřizpůsobení dochází (srov. O’Neil, 2014) na úrovni biologických reakcí akulturní atechnologické praxe. Biologické reakce probíhají formou aklimatizace, genetických či vývojových změn během lidského života bez genetického základu. Člověk na rozdíl od mnoha živočišných druhů dokáže překonat dietní nerovnováhu irůzné virové či bakteriální infekce, znečištění vody ivzduchu.

Příkladem krátkodobé adaptace především na biologické úrovni může být aklimatizace. Díky ní můžeme za určitou, nezřídka irelativně krátkou dobu při změně místa pobytu zvládnout velké výkyvy teplot, vlhkosti, nadmořské výšky apod. Jedná se oproces přizpůsobení se změně podmínek (prostředí), který zpravidla funguje po dobu, kdy je to potřeba, což může být časový úsek trvající od několika sekund po dny idéle (měsíce, roky). Příkladem dlouhodobé aklimatizace může být nárůst tělesné hmotnosti při dlouhotrvajícím přejídání (po návratu kdosavadnímu způsobu stravování se zpravidla vrátí ipůvodní hmotnost). Krátkodobá aklimatizace se uplatňuje například při výstupu do vyšších nadmořských výšek nebo při potápění do hloubky. Přitom často platí přímá úměra mezi rychlostí aklimatizace na určité podmínky atrváním příslušného efektu při návratu do původních běžných podmínek (O’Neil, 2014).

Tlak životních podmínek, který stále dlouhodobě působí na řadu generací, může vyvolat genetické změny. Jedinci, kteří zdědí určité vlastnosti, jež jim usnadňují přežití za daných podmínek, mohou přenášet příslušné geny na další generace atak přispívat kpřirozenému výběru (srov. Brandon, 1990). Příkladem může být schopnost vytvářet pot při pohybu vhorku, zděděná po prehumánních předcích žijících vtropech, nebo schopnost přizpůsobit se vysokohorskému prostředí, kde vzduch obsahuje nižší podíl kyslíku. Třeba užen dlouhodobě žijících vAndách nebo Himálajích je možno zaznamenat zřetelné zvýšení průtoku azásobení kyslíkem dělohy během těhotenství, podstatně redukující riziko nízké porodní váhy dětí vdůsledku nedostatku kyslíku. Takové změny pravděpodobně nejsou pouze výsledkem aktuální aklimatizace adá se zde předpokládat přinejmenším částečný podíl genetických činitelů (Pritchard, Pickrell, Coop, 2010), ikdyž dodnes není přesně znám příslušný mechanismus.

Geneticky podložené změny pod tlakem prostředí se vpopulaci šíří jen velmi pomalu. Celý proces běžně trvá mnoho generací. Rychlejší jsou adaptační změny růstu avývoje během ontogeneze na základě přírodních akulturních vlivů vnejširším slova smyslu.

Řada vývojových změn není geneticky podložená. Dochází knim během ontogeneze pod vlivem různých podmínek aučení záměrně nebo bez přímého úmyslu. Pozitivní adaptační vývojové změny nastávají například jako důsledek zdravého životního stylu (viz dále). Příkladem negativních změn mohou být deformace nohou kvůli nošení určité módní obuvi (příliš těsné, spříliš vysokými podpatky apod.) nebo při extrémních odchylkách od standardů výživy (poruchy příjmu potravy, podvýživa, přejídání, nutričně nevhodná strava). Některé tělesné změny mohou být navozovány uměle, například vzájmu zlepšení zjevu (rovnání zubů, chirurgické úpravy pokožky, úpravy velikosti prsou apod.) podle aktuálních módních představ. Někdy bývají finančně nákladné ibolestivé.

Pro obecné označení adaptační schopnosti systému lze použít pojmu adaptabilita. Její teoretická analýza se zabývá jak celostní, osobnostní úrovní (člověk jako jednotný integrovaný celek), tak úrovní osobnostních subsystémů (senzorický, motorický, kosterně-svalový, oběhový apod.) adílčích funkcí (adaptace jednotlivých smyslových orgánů, součástí nervosvalové soustavy apod.).

Vadaptaci můžeme rozlišit několik dimenzí zrůzných hledisek (srov. Kollárik, Letovancová, Výrost akol., 2011), například podle trvání na krátkodobou adlouhodobou, podle adekvátnosti na přiměřenou anepřiměřenou, podle rozsahu na úplnou ačástečnou, podle subjektu na individuální askupinovou. Někteří badatelé diferencují různé stránky adaptace důležité zhlediska lidského vývoje (viz např. Millová, 2012) azvládání zátěže. Knim patří například akomodace, asimilace aimunizace (Piaget, 1970; Brandstädter, 2011) nebo generální adaptační syndrom (Selye, 1979, 1983). Akomodaci aasimilaci považuje ve svém známém pojetí Piaget (1970) za dva základní akomplementární momenty adaptačního procesu. Víceméně pasivní přizpůsobování se nárokům prostředí označuje jako akomodaci. Aktivní adaptaci spočívající vpřizpůsobování prostředí sobě nazývá asimilací. Asimilace je založena na přizpůsobení prostřednictvím změny vokolí systému. Příkladem asimilace zbiologie je fotosyntéza jako jeden zprojevů metabolismu, vněmž živé rostliny ve svých zelených částech transformují za účasti slunečního světla anorganický kysličník uhličitý avodu na organické sloučeniny, které pak využívají jako stavební prvky. Vpsychologii je asimilace příznačná aktivním zasahováním jedince do jeho prostředí scílem přizpůsobit si je sohledem na své potřeby azájmy. Spočívá tedy vzaměření na zachování či změny stávajícího stavu vprostředí, které mu vyhovují. Vkognitivních procesech jde oúpravy nových informací tak, aby odpovídaly zkušenostem jedince při jejich zařazování do stávajícího systému poznatků. Projevem asimilace vmezilidských vztazích je aktivita vjednání slidmi. Podle míry, do jaké na ně bere ohled arespektuje jejich potřeby azájmy, je možno rozlišit aktivní chování asertivní (prosazující vlastní práva, pocity inázory nenásilnou aslušnou formou) aagresivní (bezohledné útočné projevy, často ohrožující či poškozující druhé).

Akomodace směřuje ke změnám ve vlastním systému tak, aby lépe vyhovoval požadavkům okolí. Známým příkladem zbiologie je akomodace oční čočky, tedy změny jejího zakřivení, které umožňují dopad světla na sítnici pod úhlem vhodným pro vznik zrakového vjemu. Vkognitivní sféře při akomodaci dochází kúpravě stávajících poznatků tak, aby odpovídaly novým informacím. To například znamená, že lidský jedinec respektuje požadavky svého okolí asnaží se chovat tak, aby jim vyhověl. Vsociální psychologii se viditelná tendence maximálně vyhovět lidem kolem sebe na úkor vlastního názoru, případně převažující nadměrný respekt kautoritám, označuje jako konformismus. Vobdobích ontogeneze, kdy dochází kvýraznějším osobnostním změnám, relativně převažuje akomodace nad asimilací. Ve fázích relativního klidu převažuje asimilace. Pro označení adaptačních dějů se někdy, zejména zdůrazňuje-li se vtéto souvislosti sociální kontext adaptace, používá pojem adjustace. Základní funkce lidského adaptačního procesu spočívají ve zhodnocení situace, volbě aaplikaci způsobů vyrovnávání se spříslušnými nároky, zpětnovazební vyhodnocení postupu ajeho případné změny.

Vakomodačních aasimilačních procesech směřujících knavození nebo obnovení vnitřní rovnováhy organismu arovnovážného stavu mezi ním aprostředím působí tlumivě specifický adaptační proces imunizace. Člověk ji uplatňuje zejména uudálostí (srov. Millová, 2012), které se vztahují kjeho sebeobrazu asebepojetí. Přitom interpretuje situace tak, aby to odpovídalo jeho stávajícímu sebehodnocení. Vpozdějším věku může například nastalou situaci, sníž se nedokáže uspokojivě vyrovnat, interpretovat tak, aby nebylo patrné jeho selhání jako úbytek schopností. Zakrývání určitých vlastních nedostatků omezuje akomodační iasimilační tendence, které by se jinak projevily. Imunizace se pak vobdobí stárnutí může stát prostředkem pro zvládání zátěže plynoucí ze snižování sebehodnocení na základě dojmu poklesu schopností aomezení osobní kontroly nad stavem věcí (srov. Brandstädter, Rothermund, 2002).

Charakterizujeme-li aktuální adaptační proces jako výsledek předchozího avýchodisko právě probíhajícího adaptačního procesu, můžeme při posuzování adaptovanosti vycházet zvnější nebo vnitřní perspektivy (Smékal, 2009). Vnější, objektivně zaměřený pohled se zabývá tím, jak se člověk včleňuje do podmínek svého života, jak je zakotven ve své rodině, mezi známými, přáteli, jak se mu daří (podle objektivních kritérií) konstruktivně se vyrovnat sproblémy aúkoly života, podmínkami ipožadavky, kterým je vystaven, jak zvládá nároky zaměstnání, partnerského života, výchovy dětí apod. Vnitřní, subjektivní stránku či subjektivní perspektivu adaptačního procesu charakterizuje přiměřená autonomie, míra, do níž je člověk schopen žít vsouladu se sebou samým (přijetí vlastní identity), realisticky se posuzovat včetně hodnocení vlastního postavení ve světě ostatních lidí, adekvátně svým možnostem iobjektivním podmínkám řídit svůj vlastní vývoj apod.

Globálním subjektivním ukazatelem adaptace je to, jak se jedinec cítí, jak je spokojen sám se sebou, se svou identitou, zaměstnáním, sociálními vztahy iživotem vůbec (well-being). Neúspěšná adaptace (maladaptace, maladjustace) se projevuje navenek výskytem četných obtíží, nedorozumění akonfliktů sostatními lidmi, vprožívání vnitřními rozpory, nízkým sebehodnocením, nesamostatností, nespokojeností atd. Maladaptovaný či maladjustovaný jedinec nároky svého života, překážky aproblémy zvládá jen sobtížemi, případně vůbec. Přitom nezřídka trpí nejen sám, ale způsobuje nepříjemnosti isvému okolí. Vtéto souvislosti se neúspěšná či nedostatečná adaptace nachází na pozadí psychických problémů, onemocnění iřady sociálně nežádoucích negativních jevů.

Zhlediska výkonnosti umožňuje účinná adaptace dosahování výkonu odpovídajícího předpokladům (potřebné schopnosti, dovednosti amotivace). Neúčinná adaptace se negativně promítá do výkonu iv běžných podmínkách. Pro adaptaci na vlivy prostředí je nezbytná určitá úroveň psychofyziologické aktivace, která je jejím energetickým základem. Tato aktivace čili připravenost organismu kaktivitě, zajištěná mobilizací energetických zdrojů, se uskutečňuje za účasti nervové ihormonální regulace. Ve stavu aktivace se spojuje průvodní vegetativní reakce organismu spříjemně či nepříjemně prožívanou psychickou tenzí. Ta může být pro vyrovnání se snároky apro dosažení určitých výsledků prospěšná (jako prožívaný stav připravenosti, nabuzenosti či vyladění kurčité aktivitě, výkonu; ve sportu se takový stav označuje jako „dobrá forma“) inežádoucí. Při nadměrné aktivaci fyziologického systému organismu může docházet kselhání výkonu co do množství ikvality. Vtéto souvislosti se mluví o„přemotivování“, „přebuzení“ jako ostavu, kdy velká touha po dosažení špičkového výkonu aúspěchu asnaha ovyvinutí maximálního úsilí vyzní kontraproduktivně (více voddíle 4.13).

Uadaptačního procesu, podobně jako ukaždého psychického děje, lze alespoň teoreticky určit jeho počátek, průběh, konec adůsledky. Pro účely teoretické analýzy může být také smysluplné určování kognitivních, afektivních či konativních stránek adaptace vintencích vpsychologii zavedeného triadického třídění. Přitom může být také uplatňována spíše vnější nebo vnitřní perspektiva.

Při analýze procesu adaptace se vzásadě můžeme zaměřit buď na jeho dynamické charakteristiky uplatňující se vdaném situačním (tedy proměnlivém) kontextu, nebo spíše na to, co zůstává vměnících se okolnostech ana jejich pozadí delší dobu neměnné, statické, invariantní. Za relativně stabilní včase se vtomto smyslu považují osobnostní dispozice pro adaptaci (osobní zdroje odporu). Tendenci kpřetrvávání auplatňování vrůzných zátěžových situacích mají také víceméně neuvědomované obranné mechanismy. Obecně se adaptační schopnost, jak již bylo řečeno, označuje jako adaptabilita. Její rozsah sohledem na nároky zátěžových podnětů včetně těch ohrožujících (stresorů) vymezuje pojem odolnost vůči zátěži (stresu), jak se otom podrobně zmiňujeme vkapitole 4.

1.2 Adaptační systémy organismu

Psychická regulace probíhá vzásadě ve třech základních rovinách: instinktivní (pudové, nepodmíněně reflexní), zvykové (automatizované, naučené) avolní (záměrné, úmyslné). Instinktivní regulace je zajišťována prostřednictvím vrozených reakcí, odehrávajících se automaticky bez přímé účasti vědomí. Uvědomujeme si je většinou až poté, co nastaly. Zvyková rovina regulací se realizuje navyklými anaučenými způsoby chování. Ani ty si zpravidla předem neuvědomujeme auplatňují se zde automatismy. Vtakových případech říkáme, že jsme se chovali určitým způsobem bez rozmýšlení, „ze zvyku“. Na zajištění psychické regulace se podílejí do určité míry všechny základní soustavy (systémy) lidského organismu: kosterně-svalová, dýchací, trávicí, vylučovací, reprodukční, nervová, hormonální aoběhová. Rozhodující řídicí funkce přitom zabezpečují nervový ahormonální systém. Specifickou úlohu pro přežití afungování organismu ipro celkovou odolnost má imunitní systém, který je funkčně propojen snervovým ihormonálním systémem.

1.2.1 Kosterně-svalová soustava

Kosterně-svalová soustava zajišťuje oporu těla, jeho pohyb aochranu vnitřních orgánů (mimo jiné mozku amíchy). Podílí se na vnějším vzhledu člověka ina jeho fyzické zdatnosti avýkonnosti. Důležitou roli vmezilidském kontaktu hrají například mimické svaly obličeje. Kosti jsou zásobárnou fosforu avápníku. Kostní dřeň je místem vzniku krvinek. Na tělesném pohybu se podílejí svaly aklouby. Svaly jsou spojeny skostmi šlachami. Kosterní svaly jsou ovládány vůlí nebo reagují reflexivně. Většina energie vydané na svalovou činnost se transformuje vteplo, na vlastní pohyb se využije jen asi čtvrtina uvolněné energie. Intenzivní adéletrvající svalová práce vyvolává únavu. Fyzická únava souvisí se změnami ve svalových vláknech (např. nedostatek kyslíku aživin, nahromadění kyseliny mléčné). Se svalovou únavou souvisí psychická únava, snižující zájem odění vokolí amotivaci kmotorické aktivitě. Mimo jiné sehrává roli signální (informuje ozměnách vorganismu, potřebě obnovy energetických zdrojů) aochrannou (chrání před vyčerpáním apřípadným poškozením).

Individuální utváření kosterně-svalové soustavy (velikost aproporce různých částí těla) se podstatně podílí na vnějším viditelném vzhledu jedince, ovlivňuje rychlost arozsah pohybů. Spolu sfyzickou silou avýkonností se tyto znaky také určitým způsobem promítají do chování aprožívání aovlivňují ipřístupy ke zvládání zátěžových situací. Úvahy ovztahu tělesné stavby (konstituce, biotyp, somatotyp) apsychiky mají vpsychologii poměrně dlouhou tradici. Na souvislostech tělesné stavby atemperamentu jsou založeny konstituční typologie (např. E. Kretschmer, W. Sheldon, blíže viz např. Smékal, 2009). Moderní teorie temperamentu (srov. Blatný akol., 2010) již stěmito souvislostmi nepočítají aupouštějí také od Kretschmerova předpokladu ovztahu mezi temperamentem aduševními chorobami jako vědecky neprokázaného.

Vzhledem kodolnosti stojí za povšimnutí temperamentové charakteristiky, jako je citlivost kpodnětům, dráždivost, úzkostnost, hledání vzrušení, vyhýbání se poškození, impulzivita, projevující se mimo jiné ve sklonech kurčitému chování (rychlost odpovědí, míra vyhledávání audržování sociální opory).

1.2.2 Dýchací atrávicí soustava

Dýchací atrávicí soustava zabezpečují životně důležité funkce organismu, aby odpovídaly ipotřebám intenzivního úsilí avýdeje energie vsituacích zvyšování zátěže. Vylučovací soustava odstraňováním odpadních produktů metabolismu přispívá kudržování vnitřní rovnováhy organismu. Význam reprodukční soustavy pro psychickou regulaci je spíše nepřímý. Lze jej spatřovat například ve vztahu sexuálních aktivit aafektivních amotivačních stránek lidského duševního života podílejících se na kvalitě života.

1.2.3 Oběhová soustava

Oběhová soustava je tvořena srdcem, krevními amízními cévami, krví amízou. Zajišťuje přívod potřebných látek do tkání, odvádění koncových buněčných metabolitů ztěla, hormonální regulaci aimunitní funkci. Učebnice fyziologie (srov. Merkunová, Orel, 2008) popisují funkci oběhové soustavy zhruba následovně.

Srdce je dutý orgán zhruba kuželovitého tvaru rozdělený na dvě části (pravé alevé srdce). Obě se dále člení na předsíň (síň, atrium) akomoru (ventriculus). Srdce nepřetržitě zajišťuje proudění krve vcévním systému tak, že ji na jedné straně do oběhu pod tlakem vhání ana druhé zoběhu odsává. Při tom se rytmicky střídají stahy (systola) arelaxace (diastola).

Srdce je tvořeno zvláštním druhem svalové tkáně se vzájemně propojenými, síťovitě propletenými trámečky uspořádanými ze svalových vláken – myokardem. Zvenku je myokard obalen pevnou vazivovou vrstvou osrdečníku (perikard). Vnitřní vrstvu srdeční stěny pokrývá srdeční nitroblána (endokard). Myokard je zásobován krví prostřednictvím věnčitých (koronárních) cév. Pro jeho funkci je nezbytné dostatečné zásobování kyslíkem, potřebným pro získání energie oxidací. Vklidu se spalují hlavně mastné kyseliny aglukóza, při zvýšené svalové námaze stoupá využití kyseliny mléčné, produkované svaly akrví dopravované do srdce. Průměrná srdeční frekvence dospělého je kolem 70 stahů za minutu. Celkový srdeční výdej ovlivňuje kromě frekvence také tepový objem. Na srdeční výdej působí povzbudivě zvýšená aktivita sympatiku, adrenalin, noradrenalin ahormony štítné žlázy iléky povzbuzující sílu stahu myokardu (kardiotonika). Srdeční výdej snižuje útlum aktivity sympatiku, zvýšená aktivita parasympatiku, léky bránící přísunu vápníku kbuňkám myokardu. Dále záleží na trénovanosti afyzické kondici, věku, pohlaví (udětí ažen je srdeční frekvence vyšší než udospělých mužů). Pro oscilace momentální srdeční frekvence ačasové intervaly mezi srdečními stahy následujícími po sobě se používá označení variabilita srdeční frekvence (Jandačková, 2012). Periodické proměnlivosti srdeční frekvence vklidovém stavu si všimli fyziologové již vminulosti. Uzdravého srdce sdobře fungujícími autonomními kontrolními mechanismy je variabilita srdeční frekvence (HRV) vysoká. Je-li variabilita srdeční frekvence nízká, srdeční rytmus je víceméně pravidelný ipři změnách fyzické aktivity, je to znakem nedostatečné adaptability autonomního nervového systému anedostatečné adaptability vůči zátěžovým situacím, což může znamenat pro zdraví jedince nepříznivý prognostický faktor. Jak naznačují výzkumy, variabilita srdeční frekvence se snižuje ve stresových situacích, například vsouvislosti sdlouhodobou nezaměstnaností (Jandačková, Paulík, Steptoe, 2012).

Cévní systém je tvořen morfologicky uzavřenou hustou sítí cév, které se člení na dva funkční celky: malý (plicní) avelký (tělní) krevní oběh. Nekolující krev se shromažďuje ve slezině. Zde se rozpadají dožilé erytrocyty. Vuzlíčcích lymfoidní tkáně (bílá dřeň) vznikají lymfocyty.

Malý krevní oběh začíná plicní tepnou (plicní kmen), vycházející zpravé komory. Ta se dělí na dvě části, zásobující obě plíce. Vnich se plicní kmen dále větví až na vlásečnice, kde se krev okysličuje. Okysličená krev proudí cévní soustavou tvořenou plicními žilkami, postupně se spojujícími do čtyř plicních žil (po dvou zkaždého plicního křídla), které ústí do levé srdeční předsíně.

Velký krevní oběh má začátek vsrdečnici (aorta), kterou protéká zlevé komory okysličená krev. Zaorty odbočují jednotlivé tepny (arterie), jež se postupně dále větví až na tepénky (arterioly) avlásečnice (kapiláry). Vlásečnice se postupně spojují do větších cév (žilek – venul ažil – vén), které nakonec utvářejí pod srdcem dolní (cava cardalis) anad srdcem horní (cava cranialis) dutou žílu. Obě duté žíly odvádějí odkysličenou krev do pravé předsíně.

Ve velkém oběhu tedy tepny vedou okysličenou krev ze srdce ke tkáním ažíly odkysličenou krev ztkání do srdce. Vmalém oběhu tepny vedou odkysličenou krev ze srdce do plic ažíly okysličenou krev zplic do srdce.

Intenzivní aktivace sympatiku ve stresu vede kzúžení tepének ake zvýšení krevního tlaku. Opačně působí fyzická aktivita. Rozšíření tepének ve svalech snižuje krevní tlak acelkově pozitivně působí na krevní oběh. Pokud osoby často vystavované psychickému stresu nekompenzují jeho vliv na oběhový systém odpovídající tělesnou aktivitou, zúžení tepének přetrvává, krevní tlak zůstává zvýšený.

Krev se skládá zkrevní plazmy, červených abílých krvinek akrevních destiček. Krevní plazma je tvořena vodou arozpuštěnými organickými aanorganickými látkami (cukry, tuky, bílkoviny, barviva, ketolátky, látky znebílkovinného dusíku, soli). Červené krvinky (erytrocyty) zabezpečují transport dýchacích plynů kyslíku akysličníku uhličitého. Bílé krvinky (leukocyty) se podstatně podílejí na imunitních funkcích. Dělí se na granulocyty (neutrofily, eozinofily, bazofily, tonin) aagranulocyty (lymfocyty, monocyty). Krevní destičky (trombocyty) zabepečují zástavu krvácení zejména při drobnějších cévních poraněních (destičková zátka).

Mízní lymfatický systém je morfologicky tvořený soubor mízních cév, kapilár amízních uzlin, jimiž protéká míza (lymfa), tvořená zpřebytků tkáňového moku. Tok mízy jedním směrem kvyústění žil ak srdci je zajišťován pohyby hrudníku při nádechu (nasávání hrudní pumpou) astahy kosterních svalů, především nohou (svalová pumpa). Do krve se odvádějí tukové částice (chylomikrony) as nimi spojené vitaminy rozpustné vtucích, přebytečná míza, protilátky zmízních uzlin avyzrálé T-lymfocyty ztymu.

Mízní systém má část centrální (primární) aperiferní (sekundární). Primární část zahrnuje tymus apluripotentní kmenové buňky kostní dřeně. Součástmi periferní části mízního systému jsou slezina, mízní uzliny amízní uzlíky. Zkmenových buněk se tvoří funkční součásti imunitního systému lymfocyty B aT. Mízní uzlíky jsou shluky mízní tkáně umístěné pod sliznicemi trávicí soustavy, močových areprodukčních orgánů, dýchací soustavy, které zachycují vdechované av potravě obsažené mikroorganismy. Řadí se knim imandle.

Mízní uzliny se jako shluky nacházejí například za ušními boltci, na krku podél ohýbačů hlavy, vpodpaží, vdutině břišní ahrudní, vtříslech. Jejich úkolem je filtrovat zlymfy cizorodé látky, prachové částice, mikroorganismy či nádorové buňky. Vmízních uzlinách, kterými procházejí cévy, se přeměňuje tkáňový mok na mízu.

Mízní kapiláry mají počátek vmezibuněčném prostoru. Tok mízy směřující kžilám podporuje hrudní svalová pumpa, jeho jednosměrný průběh vmízních cévách zajišťují chlopně.

Mízní cévy se po průchodu uzlinami spojují do dvou mízovodů. Pravý mízovod odvádí mízu zpravé poloviny hlavy, krku, hrudníku apravé horní končetiny do žilní části krevního oběhu ve spojení pravé vnitřní žíly hrdla apravé podklíčkové žíly. Hrudním mízovodem se dopravuje míza zdolní části těla, levé horní končetiny, levé poloviny krku ahrudníku do žilní části oběhu vmístě, kde se stýkají levá podklíčková alevá vnitřní hrdelní žíla.

1.2.4 Hormonální systém

Hormonální systém sehrává spolu snervovým aimunitním systémem, snimiž je funkčně propojen, hlavní úlohu vřízení aintegraci funkcí organismu. Tvoří jej (viz např. Merkunová, Orel, 2008) jednak anatomicky ohraničené endokrinní žlázy (žlázy svnitřní sekrecí), jako je hypofýza, štítná žláza, příštítná tělíska či nadledviny, jednak skupiny buněk produkujících auvolňujících hormony do krve, které jsou roztroušeny vrůzných orgánech (pankreas, hypotalamus, střeva, žaludek, varlata, vaječníky, srdce, ledviny, placenta), ale anatomický charakter endokrinních žláz nemají. Řídicí činnost hormonálního systému se realizuje prostřednictvím biochemicky účinkujících hormonů, produkovaných endokrinními žlázami aroznášených po těle krevním oběhem. Hormony ovlivňují přímo činnost řady orgánů. Jejich působení je skutečně mnohostranné. Některé znich jsou řízeny centrálním nervovým systémem, jiné jsou ovlivňovány situací uvnitř organismu.

Řídicí úlohu vcelém endokrinním systému má hypofýza. Tvoří se zde více hormonů, ovlivňujících další žlázy svnitřní sekrecí. Má dvě samostatně fungující části: přední (adenohypofýza) azadní (neurohypofýza). Obě části hypofýzy úzce souvisejí sčinností hypotalamu, který je částí mezimozku azajišťuje propojení mezi nervovým ahormonálním systémem – ve fyziologii se hovoří ohypotalamo-hypofyzárním systému. Zadní lalok hypofýzy je shypotalamem spojen přímo nervovými drahami. Na aktivitu hypotalamu působí informace zmozkové kůry, retikulární formace mozkového kmene, limbického systému, zreceptorů vnitřních orgánů aoční sítnice. Tak se mimo jiné promítají do hormonální činnosti hypotalamu stresové situace. Vhypotalamu se tvoří dvě skupiny hormonů. Jednou znich jsou hormony regulující činnost předního laloku hypofýzy. Stimulující účinek na hypofýzu mají RH-hormony (releasing hormones), nazývané také liberiny. IH-hormony (inhibiting hormones) neboli statiny zde působí tlumivě. Liberiny astatiny mají specifický účinek na různé typy buněk. Druhou skupinou hypotalamických hormonů jsou hormony systémové, antidiuretický hormon (ADH) aoxytocin. ADH řídí množství vody vbuňkách (produkci potu, vstřebávání vody), nepřímo ovlivňuje krevní tlak ataké pozitivně působí na paměť. Výdej ADH se zvyšuje při stresu, nedostatku vody vorganismu, vlivem nikotinu či morfinu. Alkohol nebo přebytek vody vyvolává naopak snížený výdej ADH.

Oxytocin působí užen na stahy děložních svalů (při porodu nebo orgasmu) amléčných žláz. Při intenzivním kojení se zpětně stimuluje produkce oxytocinu, což jednak usnadňuje další kojení, jednak ovlivňuje pocity matky ajejí mateřské chování. Zdá se, že vliv oxytocinu na psychiku je významnější, než se dříve předpokládalo. Podílí se nejen na vzniku příjemných pocitů, ale pravděpodobně také na nitroděložním vývoji mozku (Orel, 2015). Umužů působí na chámovody. Oproti ADH ovlivňuje paměť negativně.

Přední lalok hypofýzy produkuje hormony, které působí přímo, ahormony řídí činnost dalších endokrinních žláz (tropiny). Přímo působící hormony jsou somatotropní hormon (somatotropin, STH), prolaktin amelanocyty stimulující hormon (MSH). STH má silné metabolické účinky. Ovlivňuje růst těla apo jeho ukončení dělení buněk atvorbu tkání (STH podporuje tvorbu somatomedinů řídících tvorbu arůst tkání vjátrech idalších tkáních). Pro potřeby růstu adělení buněk (proteosyntéza) uvolňuje energii ze zásobních tuků aomezuje pro tento účel také spotřebu glukózy ve tkáních. Prolaktin působí na průběh porodu alaktaci. Úloha MSH vlidském endokrinním systému není dosud zcela jasná. Předpokládá se, že ovlivňuje mozkovou činnost či pigmentaci kůže (Merkunová, Orel, 2008).

Nepřímo, prostřednictvím funkce dalších endokrinních žláz, působí kortikotropin, tyreotropin, gonadotropin. Kortikotropin čili adrenokortikotropní hormon (ACTH) ovlivňuje rozvoj, růst ačinnost kůry nadledvin. Jeho produkce výrazně stoupá při stresu (proto bývá nazýván stresovým hormonem) apůsobením cytokinů, které produkují makrofágy. Funkci štítné žlázy reguluje tyreotropin (TSH). Gonadotropiny ovlivňují činnost pohlavních žláz.

Zadní lalok hypofýzy je zásobníkem ADH.

Štítná žláza (glandula thyreoidea) je tvořena pravým alevým lalokem po obou stranách průdušnice. Produkuje hormon tyroxin (T_4) atrijodtironin (T_3, který je zásobní av krvi se přeměňuje na T_4). Tyroxin zvyšuje bazální metabolismus, srdeční frekvenci, produkci tepla. Dále podporuje vylučování vápníku afosfátů do moči, zvyšuje citlivost tkání na jiné hormony adráždivost nervového systému, snižuje obsah cholesterolu vkrvi. Vdětství ovlivňuje růst kostí avaziv, rozvoj mozku areprodukčních orgánů. Akutně zvýšená produkce tyroxinu vyvolává pocení azvyšuje pocit únavy. Patologickým důsledkem dlouhodobě zvýšené produkce tohoto hormonu je tzv. Basedowova choroba, charakteristická vypoulením očí ahubnutím. Nedostatek tyroxinu vdětství může vést ik nedostatečné osifikaci kostí ake snížení regenerační schopnosti buněk. Jeho patologickým obrazem bývá nedostatečný růst končetin azaostávání intelektového vývoje. Snížení produkce štítné žlázy vpubertě zpomaluje tělesné dospívání.

Příštítná tělíska jsou čtyři ajejich produkt parathormon ovlivňuje uvolňování vápníku, hořčíku afosfátů do krve avzrušivost nervového systému.

Pankreas (slinivka břišní) je smíšenou žlázou, neboť kromě hormonů produkuje trávicí šťávu. Hormony se tvoří vbuňkách A, B aD tzv. Langerhansových ostrůvků. Glukagon, produkovaný vbuňkách A, ovlivňuje množství cukru vorganismu (glykemii) asílu srdečních stahů. Buňky B produkují inzulin, který reguluje metabolismus cukrů. Jeho množství ve stresu (pod vlivem zvýšené produkce adrenalinu, noradrenalinu asomatostatinu) klesá. Při nedostatečném vlivu inzulinu na buňky vorganismu dochází konemocnění cukrovkou (diabetes mellitus). Buňky D produkují hormon somatostatin, jenž ovlivňuje produkci glukagonu ainzulinu azpomaluje vstřebávání živin ve střevě ahromadění zásob, proto se mu říká „antiobézní“ hormon.

Pohlavní žlázy – mužské (testes) produkují hormony androsteron, testosteron aženské (ovaria) tvoří hormony estrogen aprogesteron. Pohlavní hormony regulují rozvoj adiferenciaci zevních ivnitřních pohlavních orgánů asekundárních pohlavních znaků. Testosteron ovlivňuje formování kostry arozvoj kosterního svalstva příznačný pro muže, podílí se na agresivitě asexuálním cítění (libido). Dále testosteron podporuje tvorbu bílkovin, červených krvinek apůsobí ina metabolismus. Užen pohlavní hormony ovlivňují děložní cyklus. Estrogen je dále odpovědný za libido avzorce chování tradičně považované za příznačné pro ženy. Působí například na srážlivost krve či na tvorbu kostní tkáně. Progesteron má význam zejména pro těhotenství. Při zvýšené tvorbě může navozovat depresivní stavy.

Tymus (brzlík) je důležitou součástí imunitního systému. Spolu skostní dření utváří centrální lymfatické orgány. Vtymu se po opuštění kostní dřeně diferencuje část T-lymfocytů až do jednotlivých buněčných typů. Jejich dozrávání je podporováno hormony, které se zde tvoří. Největší velikosti dosahuje brzlík vprvních třech letech věku. Po pubertě postupně atrofuje ajeho tkáň je nahrazována tukem.

Nadledviny jsou tvořeny kůrou adření. Kůra produkuje glukokortikoidy, mineralokortikoidy aandrogeny. Nejvýznamnější glukokortikoid – kortizol – ovlivňuje metabolismus cukrů atuků, štěpí bílkoviny. Jeho nízká produkce podporuje zvýšení aktivity imunitního systému apůsobí proti zánětům, zvýšená sekrece kortizolu imunitní aktivitu tlumí. Ve stresu dochází také ke zvýšení produkce glukokortikoidů (také kortizol lze podobně jako adrenokortikotropní hormon ACTH označit za stresový hormon). Nejdůležitější mineralokortikoid – aldosteron – ovlivňuje prokrvení ledvin, které je důležité pro jejich vyměšovací funkci apůsobí na metabolismus vody aminerálních látek. Androgeny, tvořící se vkůře nadledvin, vrelativně malém množství ovlivňují růst vdospívání. Užen je možná jejich přeměna na estrogeny, což je významné zejména vklimakteriu (prevence řídnutí kostí).

Dřeň nadledvin tvoří katecholaminy, zejména adrenalin (epinefrin) avmenším množství noradrenalin (norepinefrin) adopamin, které vyvolávají vorganismu podstatné změny. Mobilizují energii krychlému reagování vtísni. Jejich produkci, výrazně zvýšenou ve stresu, stimuluje sympatikus. Adrenalin zrychluje srdeční tep, podněcuje pocení, zužuje cévy ve vnitřních orgánech, zvyšuje krevní tlak. Nárůst množství adrenalinu vkrvi působí na celkové nabuzení organismu, na jeho pohotovost kakci. Noradrenalin působí prostřednictvím hypofýzy na zvýšení hormonální produkce kůry nadledvin (mobilizace energetických zásob kuskutečnění motorických reakcí), zužuje tepénky, zvyšuje diastolický krevní tlak. Oba hormony dřeně se podílejí na emotivní odezvě při tělesných vzrušeních. Dopamin může vyvolávat silně příjemné pocity, což může mít vztah například ke vzniku závislosti.

Šišinka (epifýza, glandula pienalis) je malým výstupkem mezimozku. Tvoří se zde ze serotoninu hormon melatonin. Jeho tvorbu podporuje noradrenalin atma. Světlo naopak produkci melatoninu snižuje. Nejvíce se ho tvoří vdětství. Množství produkovaného melatoninu souvisí scyklem světlo–tma. Ve spánku se jeho hladina zvyšuje, před probuzením klesá. Vmalých dávkách se někdy podává kobnovení narušeného cyklu noc–den (např. při práci na směny nebo při rychlém překročení několika časových pásem během dlouhých cest letadlem). Melatonin je silným lapačem volných, zejména kyslíkových radikálů (antioxidant), tak může působit proti ateroskleróze azhoubným procesům.

Hormony se tvoří také vdalších endokrinních buňkách umístěných vjiných tkáních, jako jsou ledviny, placenta, trávicí soustava. Navíc se ve všech tělesných buňkách tvoří místní (lokální) hormony se širokou škálou účinků (např. ovlivňují sekreci žláz, dýchání, srážení krve, tělesnou teplotu). Látky hormonální povahy jsou tvořeny také vněkterých nervových buňkách, které jsou schopné je uvolňovat přímo do krve. Prostřednictvím krevního oběhu pak mohou tyto látky specificky působit na různé buňky atkáně těla. Tato schopnost se označuje jako neurokrinie apředstavuje jeden zprostředků propojení nervového ahormonálního systému.

Hormonální regulace je fylogeneticky starší než nervová regulace. Setkáváme se sní již na subhumánní úrovni. Vzhledem kpodmínkám lidského života není vždy zcela účelná. Neprobíhá často dostatečně rychle, množství zmobilizované energie je někdy vzhledem ksituaci nadměrné. Nedostatečné spotřebování této energie může mít pro organismus negativní důsledky.

1.2.5 Nervový systém

Nervový systém je oproti hormonálnímu systému nositelem vývojově mladších, kvalitativně vyšších, adaptabilnějších, rychlejších regulačních aktivit. Nezřídka odpovídá konkrétním situacím apodmínkám lidského života lépe než regulace hormonální. Má rozhodující podíl na řízení veškerých funkcí lidského organismu. Nervový systém tvoří obrovské množství (řádově desítky miliard) nervových buněk (neuronů), složitě propojených do větších, určitým způsobem specializovaných celků.

Neurony jsou vysoce specializovanými buňkami, procházejícími složitým vývojem azráním. Jejich základní funkcí je příjem, vedení, přenášení azpracování informací. Součástí nervových buněk je tělo, které má ujednotlivých neuronů různý tvar, rozvětvené výběžky (dendrity) adlouhý výběžek (axon, neurit). Většina axonů je obalena myelinovou pochvou tvořenou Schwannovými buňkami. Myelinová pochva je členěna na segmenty oddělené neobalenými částmi neuritu (Ranvierovy zářezy), mezi nimiž přeskakuje nervový vzruch. Elektrické impulzy jsou přitom vedeny axony směrem od těla nervové buňky kterminální části. Udendritů je tomu naopak. Neobalené axony se označují jako šedá nervová vlákna. Axony jsou různě dlouhé azpravidla se člení (telodendrie) až na svém konci (srov. Orel, 2015). Nervové buňky jsou na povrchu obaleny buněčnou membránou, která je ohraničuje aodděluje od jejich okolí, chrání před škodlivými vlivy, udržuje jejich celistvost atvar, zprostředkovává jejich kontakt sokolním prostředím apodílí se na výměně látek.

Přenos informací jedním směrem mezi neurony imezi neurony ajinými druhy buněk se děje prostřednictvím synapsí. Specifické látky, které se na tomto přenosu podílejí, se označují mediátory (neurotransmitery, přenašeče). Dnes je jich známo více než šedesát (Merkunová, Orel, 2008). Některé působí stimulačně, jiné inhibičně. Patří knim například adrenalin anoradrenalin, acetylcholin, serotonin, dopamin, glutamát.

Nervový systém je možno rozdělit na dvě hlavní části:

1.Centrální nervový systém (CNS). Integruje nervové ihormonální funkce vcelém těle. Je hierarchicky strukturovaný. Během celého života nepřetržitě přijímá azpracovává velké množství informací znitra organismu nebo zokolí vinterakci sprostředím pomocí receptorů. Přijaté podněty jsou zde vyhodnoceny zhlediska potřeb člověka avýkonné orgány – efektory – na podněty podle potřeby určitým způsobem reagují. Centrální orgány navíc kontrolují průběh aúčinky odpovědí organismu, registrují vpaměti účinnost různých reakcí vdaných podmínkách ana základě zpětnovazebních mechanismů také rozhodují ovýběru dalších odpovědí. Po narození není CNS plně zralý, postupně dozrává pod vlivem podnětů zvnějšího ivnitřního prostředí. Nejvyšší úroveň integrace aregulace reprezentuje mozek (encephalon). Páteřní mícha (medula spinalis) spojuje mozek speriferním nervstvem, integruje jednodušší funkce, například jednoduché vrozené reflexy. Dochází zde ksyntéze apředběžnému zpracování některých informací zrůzných částí těla, které jsou předávány do mozku.

2.Periferní nervový systém (PNS). Spojuje svazky nervových vláken CNS sostatními orgány těla. Je tvořen hlavovými, míšními avegetativními nervy asenzitivními nervovými uzlinami (ganglii). Podle druhů nervů lze rozlišit somatický (senzorický amotorický) nervový systém, zajišťující spojení receptory – CNS-efektory (chování), avegetativní nervový systém, který zprostředkovává řízení orgánů zajišťujících rozdělování apřeměnu látek aenergií vorganismu. Většina periferních nervů obsahuje nervová vlákna více typů, aje tedy smíšená (srov. Merkunová, Orel, 2008).

Samotný mozek je velmi složitý útvar, jehož části jsou propojeny do funkčního celku, který tvoří mozkový kmen, mozeček, mezimozek akoncový mozek.

Mozkový kmen:

•Prodloužená mícha (medulla oblongata – kontrola srdeční činnosti, dýchání, polykání, trávení).

•Varolův most (pons Varoli).

•Střední mozek (mesencephalon).

•Retikulární formace mozkového kmene (formatio reticularis) je propojená síť nervových buněk. Prostupuje mozkovým kmenem od prodloužené míchy po velký mozek. Má dvě části: vzestupnou (ascendentní) asestupnou (descendentní). Vzestupná část přijímá přes talamus impulzy zanalyzátorů apředává je difuzně do celé mozkové kůry, čímž ovlivňuje její vzrušivost (reagování organismu na různé podněty) acelkovou úroveň vědomí (kontinuum spánek–bdění, rozptýlená–zaměřená pozornost). Vjádrech retikulární formace jsou umístěna centra základních životních funkcí (dýchání, trávení, srdeční aktivity, zužování arozšiřování cév) areflexů (kýchání, kašel, polykání, zvracení).

•Čtverohrbolí (centrum zrakových asluchových reflexů).

•Jádra některých hlavových nervů zajišťujících senzorické amotorické funkce.

Mozeček (cerebellum) zajišťuje kontrolu svalového tonusu, rovnováhy, koordinace záměrných pohybů apodílí se také na paměti aučení.

Mezimozek (diencephalon):

•Talamus je párový orgán, propojený nervovými vlákny smnoha dalšími mozkovými oblastmi atvořící jakousi přestupní stanici pro informace směřující zjednotlivých smyslových orgánů do mozku; na základě zpracování těchto informací je buzena retikulární formace, což umožňuje jejich vstup do mozku ado vědomí. Kromě toho se talamus podílí na motorických aautonomních funkcích. Velmi důležitou úlohu pro řadu funkcí sehrává malý útvar asi velikosti rýžového zrnka, lokalizovaný pod talamem anazývaný subtalamické jádro (Abelson, Tržilová, 2015). Kromě motorické hybnosti ovlivňuje mentální dovednosti, změny nálady, nárůst hmotnosti atd. Současný vědecký výzkum uskutečněný českými vědci, zaměřený na fungování mozkových nervových buněk (Sieger, Serranová, Růžička akol., 2015), přinesl zajímavá zjištění oexistenci neuronů reagujících výhradně na emotivní obsah. Tyto tzv. emotivní neurony vlastně rozhodují otom, jakou budeme mít náladu. Byly nalezeny pomocí speciálních mikroelektrod, které vědci zaváděli do mozku, když hledali nejlepší místo pro umístění elektrod pro hlubokou mozkovou stimulaci při léčbě Parkinsonovy choroby. Učlověka se jedná ovůbec první takový nález (viz https://www.youtube.com/watch?v=pz7_fdSXMRI).

•Hypotalamus zprostředkovává kontrolu hormonální regulace, ato jak vegetativně řízených funkcí organismu (metabolismus, teplota, tep srdce apod.), tak uskutečňování vrozených vzorců emočního amotivačního chování. Regulační hormony se vhypotalamu dostávají do organismu díky uspořádání cév. Speciální hormony vhypotalamu sdružené ve dvou jádrech (nucleus supraopticus anucleus paraventrikularis) vytvářejí systémové hormony – antidiuretický hormon aoxytocin. Další neurony hypotalamu jsou zdrojem regulačních hormonů, které prostřednictvím speciální kapilární sítě portálního hypotalamicko-hypofyzárního oběhu stimulují (liberiny) nebo inhibují (statiny) tvorbu hormonů adenohypofýzy (viz Orel, 2015).

Limbický systém je velmi složitý, funkčně ani morfologicky jasně nevymezený soubor několika zvláštních korových ipodkorových struktur. Zajišťuje zejména realizaci vzorců chování kontrolovaného hypotalamem. Podílí se především na regulaci jejich časového průběhu azaměření kcíli. Podráždění nebo poškození limbického systému (zejména amygdaly) má za následek výrazné zesílení některých emočních reakcí (prudký hněv, agrese, silný strach apod.) aznemožňuje uskutečnění plánované činnosti. Vamygdale také dochází kvyhodnocení prožívaných událostí apřidělení emoční kvality. Při zaregistrování nebezpečí se aktivizuje mozková kůra, azejména systém hypotalamus–sympatikus, spouštějící stresovou reakci. Další významná struktura limbického systému, hipokampus, má význam pro paměť (viz např. Merkunová, Orel, 2008).

Koncový (velký) mozek (telencephalon) je vývojově nejmladší anejvyšší oblastí CNS. Jeho vnitřní oblast („bílá hmota“ vláken obalených myelinem) je překryta mozkovou kůrou („šedá hmota“ – převážně neobalená vlákna atěla nervových buněk). Vmozkové kůře dochází kúplnému zpracování informací ak integraci všech regulačních systémů vjednotném řízení činnosti. Jsou zde zakotveny projekční oblasti vnímání apohybových reakcí (jejich podráždění tyto vjemy areakce vyvolává, poškození je naopak ruší) aasociační oblasti, které mají podstatný význam pro paměť amyšlení (čelní asociační oblast se vztahuje kmyšlenkovému řešení problémů; týlní oblasti pravděpodobně zprostředkovávají integraci vjemů; spánkové asociační oblasti mají zřejmě vztah kvybavování zážitků). Čelní projekční oblasti aspánkové asociační oblasti se podílejí na rozumění atvoření řeči. Poškozením těchto oblastí vznikají závažné poruchy řečové činnosti – afázie (projevující se neschopností porozumět mluvenému či psanému slovu nebo samostatně tvořit věty, číst či opakovat slyšené). Část mozku umístěná hned za čelní částí lebky aočima se označuje jako prefrontální kortex; hraje podstatnou úlohu pro koncentraci, paměť, tvořivost, porozumění irozhodování. Je velmi důležitá pro plánování do budoucna ipro sociální chování. Učlověka je prefrontální kortex rozvinut podstatně více než uostatních živých tvorů, což mu umožňuje ovládat své emoce, morálně uvažovat irozumět jiným lidem avycházet snimi. Jeho porušení se projevuje změnami osobnosti, poruchami krátkodobé paměti, chybami vrozhodování, snížením schopnosti předvídat riziko nebo poruchami emotivity, což může mít negativní dopad na rozhodování ina sociální vztahy.

Velký mozek je tvořen dvěma polokoulemi (hemisférami), spojenými kalózním tělesem. Uvnitř polokoulí je uložena funkční soustava bazálních jader (ganglií) tvořených šedou hmotou apropojených sdalšími částmi mozku, podílející se smozečkem amozkovou kůrou na záměrných pohybech. Psychické funkce obou hemisfér jsou poněkud odlišné (srov. Balcar, 1991).

Pravá hemisféra zpracovává smyslové údaje zlevé části zorného pole alevé poloviny těla ařídí její pohyby. Uvětšiny lidí (98 %) se rozhodujícím způsobem podílí na celostním, názorném, obrazném, spíše intuitivním než logickém zpracování skutečnosti. Přitom má kdispozici jen omezené jazykové prostředky (spíše konkrétní výrazy ajejich subjektivně pojímaný obsah). Funkcí pravé hemisféry je také řízení emocionálního života.

Levá hemisféra zpracovává údaje zpravé části těla aovládá ijejí motoriku. Řídí zejména analytické, věcné, logické zpracování reality, které respektuje časové aprostorové souvislosti. Zprostředkovává tvoření apoužívání pojmů, chápání významu asmyslu různých vztahů asituací amá rozhodující podíl na řečové činnosti čili na té části sémiotické funkce, týkající se užívání slov jako prostředků označujících různé předměty audálosti.

Mozek ovšem pracuje jako funkční celek, specializace jeho částí na různé funkce je relativní. Dělba úloh mezi oběma mozkovými polokoulemi vrámci psychické činnosti je výsledkem jejich postupné diferenciace vprůběhu vývoje. Je známo, že existuje poměrně značná schopnost kompenzovat funkci určité poškozené oblasti mozku činností oblasti jiné.

Při pozorování aktivit druhých lidí se aktivují zrcadlové neurony mozkové kůry. Tento druh neuronů objevený před nedávnem (Orel, 2015) sehrává pravděpodobně důležitou roli vmezilidských vztazích akomunikaci. Jejich aktivita je nejspíš ovlivňována také pamětí zprostředkovanou minulou zkušeností. Tyto neurony jsou specializované podle fází, směru či kontextu pozorované činnosti apravděpodobně jsou také schopny rozlišovat široký kontext činnosti jiných lidí.

Senzorická amotorická část periferního nervového systému (PNS) vcelku rychle abezprostředně informuje mozek osituaci, vníž se organismus nachází (dostředivé, aferentní nervové dráhy od receptorů smyslových orgánů kcentru), arealizuje patřičnou odpověď (odstředivé, eferentní nervy), která je vsouladu se záměry člověka, případně je bezděčná. Součástí vnímání je zpracování informace zkožních nociceptorů prožívané jako bolest.

Vegetativní větev (VNS) periferního nervového systému je zprostředkovaná fyziologicky ipsychologicky komplikovaněji. Řídí viscerální funkce organismu. Působí na žlázy, hladké svalstvo vnitřních orgánů, je relativně nezávislá na vůli člověka. Ten ji může ovlivňovat jen nepřímo navozováním situací, onichž je známo, že mají na vegetativní nervstvo určitý účinek. Těchto postupů využívá například jóga či relaxační aaktivační techniky. Proto se VNS nazývá také autonomním nervstvem. VNS je tvořen třemi funkčními subsystémy (viz např. Merkunová, Orel, 2008):

•Sympatický – vyvolává povzbuzující nebo tlumící účinky uřady různých vnitřních orgánů současně. Je aktivován při svalové námaze, vnemoci, ve stresu, při pocitu chladu. Zvyšuje srdeční aktivitu, sekreci potu, tonus svěračů, tlumí činnost žaludku, navozuje ejakulaci apod. Působí jako celek. Zvyšuje metabolickou aktivitu pro zvládání stresu. Důležité je propojení sympatiku sdření nadledvin (sympatoadrenální systém): uvolnění adrenalinu anoradrenalinu zdřeně nadledvin zprostředkuje sympatickou regulaci.

•Parasympatický, tlumící nebo budící činnost orgánů výběrově ijednotlivě (zpomaluje např. srdeční frekvenci či rychlost vedení vzruchů). Obecně podporuje aktivity organismu spojené sregenerací aúsporou energie, převládá například při trávení (zesiluje produkci trávicích šťáv, pohyby trávicí trubice ačinnost svěračů) ave spánku.

•Enterický – je uložen přímo vtrávicím traktu po celé jeho délce aovlivňuje jeho funkci relativně nezávisle na CNS.

Sympatický aparasympatický oddíl VNS řídí většinu orgánů společně. Působí zpravidla střídavě ajejich účinek bývá opačný. Některé funkce jsou aktivovány sympatikem iparasympatikem současně. Vzájemná vyváženost obou částí VNS je pro zdravou funkci osobnosti nezbytná. Narušení této rovnováhy je spojeno stělesnými iduševními problémy. Činností sympatiku aparasympatiku je ovlivňován enterický subsystém.

Možnosti působení na činnost nervového systému

Funkci nervových buněk lze ovlivňovat vzájmu jejího posílení, zlepšení či odstranění jejích poruch achorob na biologické, psychologické, sociální, duchovní icelostní úrovni (srov. Orel, 2015). Ktomu lze použít chemické prostředky (farmaka), rostliny ajejich produkty, fyzikální prostředky iprostředky psychologické.

Chemické látky mohou působit na nervové buňky vzásadě specifickým anespecifickým způsobem. Jejich specifický účinek vzniká působením na konkrétní nervovou strukturu nebo na její funkci, nespecifický účinek ovlivňuje chemicko-fyzikální vlastnosti neuronální membrány aiontové toky. Obecně může být povzbuzující (stimulační) nebo tlumící (inhibiční). Chemické účinky různých látek se využívají vlécích (farmaka). Vběžném životě se často používají například léky na snižování bolesti (analgetika) atělesné teploty (antipyretika), dále léky účinkující proti zánětům, lokálním křečím (antispastika), léky snižující napětí kosterních svalů (myorelaxancia) atd. Zvláštní skupinou léků ovlivňujících psychické funkce představují psychofarmaka. Ta lze dělit podle různých kritérií, například podle toho, které psychické procesy astavy ovlivňují (srov. Orel, 2015, s. 163):

1.Bdělost avědomí – například psychostimulancia, hypnotika.

2.Afektivitu – antidepresiva: anxiolytika (proti úzkosti), tymoprofylaktika (léky stabilizující náladu), dysforika (látky upravující manické stavy).

3.Psychickou integraci – antipsychotika, halucinogeny.

4.Kognitivní (poznávací) funkce (zejména paměť) – neuroprotektiva (látky ochraňující nervový systém, např. před příznaky slabosti, hypoglykemie, poruchami jemné motoriky střesem, poruchami vidění, bolestmi hlavy, případně vtěžších případech před poruchami vědomí), anticholinergika (látky působící proti nežádoucímu účinku acetylcholinu na jeho receptorech).

Na nervový systém působí také, jak známo, některé rostliny ajejich produkty. Léčebnými účinky rostlin se zabývá fytoterapie. Účinky chemických ipřírodních látek na neurony mohou být toxické. Učinky toxinů – látek schopných poškodit lidský organismus – mohou být akutní nebo chronické, vratné (reverzibilní) inevratné (ireverzibilní) (srov. Orel, 2015). Na některé chemické ipřírodní látky působící na lidský nervový systém (alkohol, nikotin, kofein, opiáty, halucinogeny apod.) může vznikat návyk.

Biologický účinek léku na člověka je doplňován psychologickým účinkem vdůsledku očekávání (placebo).

Zfyzikálních vlivů působících na nervový systém se budeme zabývat světlem atmou, elektrickým proudem amagnetickým polem. Jasné světlo podporuje funkci některých mozkových neuronů (produkci hormonů, mediátorů apod.) aoptimalizuje mozkové biorytmy (Orel, 2015), čehož se často používá kléčebným účelům. Vročních obdobích, kdy sluneční světlo působí kratší dobu, dochází ke zvýšenému výskytu depresí. Působení světla se používá při léčení sezonních afektivních poruch ve fototerapii. Ta spočívá ve využití silného umělého světla (intenzita větší než 2 500 luxů). Zajímavé účinky na lidský organismus můžeme zaznamenat také díky působení tmy, které mimo jiné rovněž skýtá určité možnosti terapeutického využití (terapie tmou – dark therapy). Po určité době pobytu ve tmě se serotonin proměňuje na melatonin, který ovlivňuje biologické životní cykly. Terapie tmou vkombinaci sdalšími psychoterapeutickými postupy napomáhá pochopení vlastních emocí ve vztahu ksociálnímu prostředí, zlepšuje realistické myšlení, působí na sebepojetí apod. (Kupka, Malúš, Kavková akol., 2012).

Elektrický proud působí na funkci ametabolismus mozkových neuronů. Při působení na nervový systém se používá stimulačních elektrod, které jsou aplikovány na povrch lebky (neinvazivní postup – např. elektrokonvulzivní metoda, stimulace subtalamického jádra, stimulace bloudivého nervu = X. hlavový nerv, nervus vagus) nebo (mikroelektrody) implantované do mozku (invazivní postupy). Ikdyž mechanismus léčebného účinku některých metod (např. elektrokonvulze, elektrická stimulace vagu) není dosud plně objasněn, jsou vřadě případů považovány za indikované aefektivní (viz Orel, 2015). Intenzivní magnetické pole (mnohokrát vyšší, než je magnetické pole Země) procházející kmozkové tkáni zcívky přiložené vpříslušném místě klebce je schopno vmozkových buňkách indukovat elektrický potenciál. Opakovaná stimulace magnetickým polem dokáže ovlivňovat aktivitu neuronů apřechodně vyvolávat funkční změny ve stimulované oblasti mozkové kůry iv dalších oblastech, které jsou sní funkčně spojeny. Stimulace vysokofrekvenčním magnetickým polem (frekvence 5 Hz) má na neurony aktivující účinek azpravidla zvyšuje kortikální excitabilitu. Nízkofrekvenční magnetické pole (frekvence 1 Hz) obvykle snižuje kortikální excitabilitu (srov. Dvořáková, 2006).

Psychologické působení na nervový systém směřuje kindividuálnímu chování aprožívání aje ovlivněno sociálním kontextem jedince. Individuální rozdíly lidí se samozřejmě týkají iaktivity nervového systému. Určité osobnostní rysy se také vyznačují zvláštnostmi reaktibility neuronů. To bylo popsáno již dříve, například uemoční stability/lability (Eysenck, 1960). Zjednodušeně se dá říci, že nervový systém emočně stabilních jedinců oproti jedincům emočně nestabilním (svyšší úrovní neuroticismu) na podněty reaguje smenší četností iintenzitou emocí. Přitom příslušné mozkové struktury jsou zpětně ovlivňovány uskutečňovanými reakcemi. Reaktibilitu nervových sítí spoluovlivňují zkušenosti jedince ivlivy, které formovaly jeho osobnost od raného dětství. Emociálně významné zážitky se ukládají do neuronových sítí apodstatně modulují jejich další fungování (Orel, 2015, s. 188). Vsociální interakci reaguje jedinec na danou situaci přímo (např. vpřípadě bezprostředního reálného ohrožení) nebo na základě jejího hodnocení. Následující pocity aprojevy chování souvisejí sfunkcí hormonální, nervové ikosterní svalové soustavy.

Psychologických prostředků na odborné úrovni cíleně využívá psychologické poradenství apsychoterapie (viz např. Kratochvíl, 2012). Kobecným charakteristikám psychologického přístupu kosobám, které mají nějaké problémy psychologického rázu, patří (srov. Paulík, 2009, s. 10–11):

•kontakt ainterakce;

•vytvoření vztahu (vzájemná důvěra);

•věnování pozornosti;

•porozumění aempatie;

•poskytování informací včetně zpětných vazeb;

•respekt aakceptování;

•trpělivost;

•vlídnost;

•opravdovost vpřístupu ke klientovi atd.

Psychologická intervence do řešení problémů lidského jedince vychází zrůzných teoretických východisek apoužívá rozmanité metodické postupy. Zobecného hlediska lze sohledem na tradici ateoretické ipraktické aspekty odborné intervence rozlišit psychologické poradenství apsychoterapii.

Působení na nervový systém jevů zoblasti duchovna, přesahujícího biologické asociální vlivy iindividuální psychické charakteristiky, se věnuje řada badatelů. Díky svému charakteru je ovšem mimořádně obtížně exaktně postižitelné. Souvislostem této oblasti apsychické odolnosti je věnována pozornost ještě voddílech 4.11 a4.12.

1.3 Jevy ovlivňující adaptaci zvenčí

Lidská adaptace se realizuje vinterakci dvou systémů: osobnosti aprostředí. Pro zjednodušení složitého rozboru je možné se zaměřit na některé jevy ajejich vazby aod dalších odhlédnout, aniž by byl jejich význam podceněn, nebo dokonce popírán. To vpodstatě platí ipro uplatnění tradičního dělení vlivů na vnější avnitřní stránky adaptačních dějů při jejich analýze. Zjednodušení výhodné pro popis, pro vyjasnění orientace empirického výzkumu (charakteristika proměnných) či pro praktické účely ovšem snižuje rozsah zobecnitelnosti výsledků.

Vnější, objektivní stránka adaptace vystupuje do popředí zejména vpřípadech, kdy podněty as nimi spojené nároky skutečně ohrožují zdraví nebo život člověka bez ohledu na to, zda si je toho vědom. Jde například osituace, kdy se výměna energií vprostředí náhle vymyká kontrole apřitom je dostatečná ktomu, aby člověk byl reálně ohrožen padajícími tělesy, intenzivním prouděním vzduchu či velké masy vody, extrémním teplem atd. Analýzu vnějších nároků vinterakci člověka sprostředím více či méně abstrahující od rozmanitosti individuální odezvy organismu lze využít třeba při stanovení obecné charakteristiky „objektivních“ pracovních nároků nebo nároků určité profese vrůzných taxonomiích. Již před více než třiceti lety se unás například M. Hubač (1978) nebo V. Bajčík aM. Broniš (1981) zaměřovali při hodnocení adaptačních požadavků různých prací na vnější nároky, které se podílejí spolu sneuropsychickým stavem jedince adobou zatížení na celkové míře namáhání organismu. Přitom uvažovali ocharakteru amnožství těchto nároků včetně informací, které vpodobě nervových impulzů procházejí nervovým systémem. Pro jejich exaktní analýzu může být vhodné vyjádření míry působení řady vnějších vlivů pomocí fyzikálních jednotek, jak navrhuje již G. C. D. Burger (1964).

Knejdůležitějším vnějším vlivům působícím na adaptační proces se zpravidla řadí životní události (life events), drobné každodenní nepříjemnosti (daily hassles) aradosti (daily uplifts) asociální opora (social support). Kromě problémů vsociálních vztazích mohou nepříjemnosti způsobovat také fyzikální, chemické, bioklimatické vlivy sobjektivní mírou pravděpodobného ohrožení organismu, hodnotového systému či potřeb osobnosti. Podstatná je například masa energie, jejíž výměna se vymyká kontrole jedince akterá jej může přímo poškodit.

Různé životní události spojené svelkými nesnázemi aproblémy, ale inahromadění drobných nepříjemností zvyšují zátěž jedince často až na úroveň stresu, někdy neúnosnou. Při vší rozmanitosti individuálního prožívání ahodnocení událostí vlastního života různými lidmi ovšem existují isituace, které jsou za adaptačně náročné považovány všeobecně.

Ve snaze řadit životní události podle intenzity jejich všeobecně negativního dopadu na člověka sestavovali někteří autoři různé škály. Knejzávažnějším událostem vtomto směru jsou řazeny (viz např. Holmes, Rahe, 1967; Míček, Zeman, 1997) úmrtí manželského partnera adalších členů rodiny, jejich či vlastní vážné onemocnění, věznění, rozvod, smrt blízkého přítele, ztráta zaměstnání apod. Výskyt nejzávažnějších událostí ajejich kumulace vprůběhu roku ztěžuje adaptaci, zvyšuje riziko výskytu negativních důsledků stresu (např. nespokojenost, vyčerpání, snížení imunity organismu).

Denní drobné nepříjemné události se stávají stresogenními avyvolávají také nespokojenost, zejména když se často opakují akdyž se během nějaké doby nahromadí. Pak jsou prožívány jako dlouhodobě obtížné aumořující „stokrát nic“.

Častými zdroji problémů kladoucích zvýšené nároky na adaptační proces jsou neshody akonflikty mezi lidmi zrozmanitých důvodů. Řada náročných situací souvisí se zaměstnáním (nízký příjem, nezajímavá práce, neshody na pracovišti) či životním stylem (málo možností pro relaxaci azábavu, nedostatek přátelských vztahů apod.).

Naopak pozitivně na subjektivní prožívání jedince působí každodenní drobné životní radosti. Schopnost jejich rozpoznání avnímání je funkcí pozitivní afektivity apozitivního myšlení, optimismu apod.

1.3.1 Sociální opora

Za relativně účinný faktor mezilidských vztahů omezující působení stresu – hovoří se například ozmírňujícím nárazníkovém (buffering) vlivu – na člověka je řadou autorů považována sociální opora, ikdyž odborná diskuse na téma vztahu mezi adaptací na zátěž asociální oporou není zdaleka uzavřená. Sociální opora je součástí naplnění lidských sociálních potřeb (srov. např. Křivohlavý, 1994). Zahrnuje různá působení lidí vokolí jedince, kteří jsou mu blízcí, pozitivně jej hodnotí amají jej rádi. Patří sem iuznání předností jedince osobami, na nichž mu záleží. Přirozeným zdrojem sociální opory je především rodina, kde akceptování, pomoc či povzbuzení každému členu tvoří součást jejích funkcí apodílí se na utváření pocitu jistoty abezpečí od raného dětství. Na základě řady pozorování lidí vkritických životních situacích se ukázalo, že pozitivní sociální vazby vrodině či dalších sociálních skupinách ive vztazích kjednotlivým osobám usnadňují adaptaci na nepříznivé podmínky aovlivňují pozitivně zdravotní stav. Sociální akceptování, pocit důvěry, jistoty, sounáležitosti apod. navozují také pocit spokojenosti se sebou samým ise životem vůbec, který se zvýrazňuje (viz Caplan, 1974) vdůsledku toho, že se jedinec vidí jako schopný své prostředí zvládat. Pozitivní vliv sociální opory na lidskou adaptaci je zajišťován iprostřednictvím změn vneurohumorálních reakcích na danou situaci. Mimo jiné se ukazuje důležitost sociální opory uemocionálně náročných profesí, například jako prevence syndromu vyhoření (burnout), příznačného například emocionálním vyčerpáním, ztrátou pocitu osobní výkonnosti aceny, ztrátou iluzí apozitivních postojů kpráci ipocity odosobnění arozvojem negativních postojů ksobě iostatním lidem (viz např. Křivohlavý, 2009).

Podstata pozitivního působení sociální opory spočívá jednak vpřesvědčení oblízkosti adostupnosti pomoci aporozumění od lidí vokolí, jednak vreálné existenci této pomoci. Vědomí podpory aúčasti dalších lidí pozitivně působí na sebehodnocení, formování pozitivních vztahů kjiným lidem idůvěry kokolnímu světu. Pro význam sociální opory vživotě jedince je podstatná její struktura ifunkce. Důležitou roli sehrává existence dostupných sociálních sití (rodina, přátelské sociální skupiny, které se mohou utvářet iprostřednictvím elektronických médií). Sociální opora acitové zázemí vrodině av partnerském vztahu (srov. Mičková, 2015) podporuje vznik pocitu jistoty abezpečí aje nezanedbatelná pro jedince iv období dospívání adospělosti.

Sociální oporu lze vnitřně diferencovat podle jejích znaků (viz např. Křivohlavý, 2009) aje uní také možno rozlišit různé dimenze. Emocionální sociální opora spočívá například vchování okolních osob vyjadřujících náklonnost, blízkost, lásku, porozumění či starostlivost. Instrumentální sociální opora spočívá vpomoci prostřednictvím konkrétních nástrojů. Evaluační sociální opora je příznačná poskytováním pozitivního hodnocení. Weiss (1974) rozlišuje vrámci sociální opory intimitu, sociální integraci, vážnost, starostlivost, spojenectví avedení.

Zorganizačního hlediska se lze na sociální oporu dívat jako na poskytování souboru důležitých apotřebných informací, díky němuž mají lidé vzaměstnání mimo jiné též pocit, že jim organizace jako taková ijednotliví spolupracovníci věnují kolegiální pozornost, poskytují jim potřebnou péči aže jsou zde zapojeni do sítí vzájemných pracovních závazků ineformálních vztahů. Napomáhá kzískání sebeúcty, kladného sebevědomí aposílení sebedůvěry.

Vztah mezi zátěží asociální oporou shrnuje například Mareš (Mareš akol., 2001, s. 6) do čtyř možností:

1.Sociální opora ovlivňuje adaptaci na zátěž: člověk vtísni zažívá oporu atím se snadněji vyrovnává snároky; sociální opora má podobu pomoci při zvládání zátěže (coping assistance).

2.Adaptace ovlivňuje sociální oporu: způsob, jakým se člověk vyrovnává či nevyrovnává se zátěží, signalizuje jeho sociálnímu okolí, zda vůbec potřebuje pomoc, případně který typ pomoci potřebuje.

3.Sociální opora aadaptace na zátěž se navzájem neovlivňují žádným konzistentním způsobem.

4.Sociální opora aadaptace na zátěž se ovlivňují navzájem, anavíc jsou obě ovlivňovány dalším faktorem stojícím vpozadí.

Pro získání aktuální sociální opory související smomentální spokojeností jsou podle Hobfolla et al. (1991) důležité jak pocit blízkosti jedné osoby, tak pocit svazku se širší sociální skupinou. Podpora blízké osoby účinně zvyšuje ispokojenost. Obecně však je pro člověka uspokojující idostupnost podpory širšího sociálního prostředí. Prožívání sociální opory souvisí semocionální stabilitou. Emocionálně stabilnější jedinci prožívají výraznější sociální oporu ve srovnání sjedinci snižší emoční stabilitou (viz např. Mičková, 2014).

Pokud se jedná oúčinek sociální opory, lze rozlišit (viz např. Quinter, Gleckauf, Jackson, 1990) přímý anepřímý účinek. Výkladový model zabývající se přímým účinkem (direct effect model) předpokládá příznivý účinek sociální opory na psychickou pohodu (well-being) bez ohledu na aktuální úroveň stresovanosti jedince. Nepřímý model (buffer effect model) orientovaný na nárazníkové působení sociální opory počítá sjejí interakcí saktuální hladinou stresu. Uspokojivá sociální podpora pak chrání osoby vystavené stresorům před jejich negativními dopady. Nárazníkový efekt sociální opory lze vyložit přijetím příznivější alternativy kognitivního hodnocení situace nebo inhibicí maladaptivních obranných reakcí díky uspokojivým sociálním vazbám. Jinými slovy, sociální opora podle nárazníkového modelu působí jako intervenující proměnná mezi stresorem avýsledkem jeho působení na jedince. Přitom mohou vznikat isituace, například při závažných životních událostech (vážné onemocnění, úraz, úmrtí blízké osoby apod.), kdy se okolí od postiženého jedince sociálně distancuje (např. proto, že neví, jak se vdané situaci vůči němu chovat). To pak může zvyšovat jeho pocit osamocení, úzkost, depresi inespokojenost. Vztah mezi prožívanou sociální oporou azdravím dokládají četné výzkumy.

Při posuzování pozitivního vlivu sociální opory na zvládání stresu ajeho nepříjemných důsledků se můžeme setkat is opatrněji formulovanými stanovisky, která upozorňují na nebezpečí přeceňování stresově nárazníkového vlivu sociální opory samé jako izolovaného jevu.

Sociální opora není jen pasivním procesem, vněmž je rozhodující její vnímání apřijímání, ale její součástí je iposkytování podpory druhým lidem (Sarason, Sarason, Pierce, 1990). Pomoc druhým vnesnázích spojená sopuštěním role oběti apřijetím role aktéra přispívá krozvoji vlastní sebedůvěry aspokojenosti se sebou samým. Navíc pasivní jedinci, cítící se jako bezmocné abeznadějné hříčky nepřízně osudu, nezřídka sociální oporu zokolí, na kterou čekají, nedostávají. Podrobně se sociální oporou vobecném smyslu iz hlediska řady souvislostí aspeciálních otázek zabývá třídílný sborník redigovaný J. Marešem (Mareš akol., 2001, 2002, 2003).

1.4 Psychologické adaptační činitele

Při charakteristice vnitřních psychických složek adaptačního procesu se budeme zabývat souvisejícími psychickými ději zobecnějšího pohledu při zachování tradičního dělení psychických procesů na kognitivní, afektivní akonativní (behaviorální). Konkrétněji se budeme věnovat jednotlivým fenoménům apříslušným konstruktům ještě dále.

1.4.1 Kognitivní složky adaptace

Kognitivní hodnocení

Kognitivní styl

Inteligence

Inteligence vběžném životě

Sebehodnocení asebepojetí

1.4.2 Afektivní stránky adaptace

1.4.3 Zaměřenost úsilí achování

•požádání opomoc vnesnázích;

•přijetí kompromisu.

1.5 Poruchy adaptace

1.6 Vulnerabilita

Table of Contents

Předmluva ke druhému vydání

Úvod

1. Adaptace

1.1 Pojem „adaptace“

1.2 Adaptační systémy organismu

1.2.1 Kosterně-svalová soustava

1.2.2 Dýchací a trávicí soustava

1.2.3 Oběhová soustava

1.2.4 Hormonální systém

1.2.5 Nervový systém

1.3 Jevy ovlivňující adaptaci zvenčí

1.3.1 Sociální opora

1.4 Psychologické adaptační činitele

1.4.1 Kognitivní složky adaptace

1.4.2 Afektivní stránky adaptace

1.4.3 Zaměřenost úsilí a chování

1.5 Poruchy adaptace

1.6 Vulnerabilita