Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. et Mgr. Naděžda Špatenková, Ph.D.

PhDr. Lucie Smékalová, Ph.D. et Ph.D.

EDUKACE SENIORŮ

Geragogika a gerontodidaktika

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5963. publikaci

Recenzovali:

prof. RNDr. Helena Haškovcová, CSc.

doc. PhDr. Jitka Skopalová, CSc.

prof. Ing. Petr Vavřín, DrSc.

Fotografie MgA. Svatopluk Klesnil

Odpovědný redaktor Mgr. Martin Hrdina, Ph.D.

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 232

Vydání 1., 2015

Vytiskla Tiskárna v Ráji, s.ro., Pardubice

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-247-9917-9 (ePub)

ISBN 978-80-247-9916-2 (pdf)

ISBN 978-80-247-5446-8 (print)

Úvod

Stárnutí populace je jedním z významných demografických trendů současnosti, který se v celosvětovém měřítku stává problémem 21. století. Daná demografická situace se promítne do všech oblastí společenského života včetně vzdělávání. Představa, že vzdělávání je doménou období dětství a mládí, je již dávno překonána (Petřková, 1994, s. 24). Objevuje se požadavek a potřeba celoživotního učení a vzdělávání, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. V souvislosti s ním se přitom nabízí celá řada otázek:

•Jak by mělo konkrétně vzdělávání seniorů vypadat?

•Kdo je vlastně aktérem edukace seniorů?

•Jaká jsou specifika takového vzdělávání?

•Má vzdělávání seniorů nějaké limity?

•Jaké jsou cíle, funkce a prostředky vzdělávání seniorů?

Na tyto a další otázky se autorky pokouší ve své publikaci odpovědět. Kniha je výsledkem jejich dlouhodobého zájmu o edukaci seniorů a shrnuje jejich znalosti a zkušenosti z lektorské i manažerské činnosti v této oblasti. Autorky si rozhodně nečiní nárok na úplnou systematizaci geragogických poznatků. Tento publikační počin je spíše výzvou, apelem k hledání hlubších souvislostí edukace seniorů. Lidé ve věku nad 65 let tvoří asi 15 % obyvatelstva České republiky a jejich počet se bude pomalu, ale jistě zvyšovat. To je dostatečný důvod, proč bychom se měli zamýšlet nad vzdělávacími intervencemi zaměřenými na tuto věkovou kategorii.

Publikace je určena především lektorům, vzdělavatelům dospělých a seniorů, animátorům, aktivizačním a osvětovým pracovníkům, odborníkům z oblasti andragogiky, sociální práce, geragogiky, gerontologie, pedagogiky – zejména sociální pedagogiky a speciální pedagogiky apod., včetně studentů těchto oborů. Měla by oslovit zejména organizátory a realizátory všech forem celoživotního vzdělávání. Své čtenáře si bezpochyby najde také ve vzdělávacích agenturách, na univerzitách či v akademiích třetího věku, akademiích volného času, v domovech a jiných institucích pro seniory, v klubech důchodců, domech kultury či domech osvěty, knihovnách, muzeích apod.

1.Stárnutí populace jako výzva pro edukaci

1.1Demografický kontext a aktivní stárnutí

Proces stárnutí populace probíhá na celosvětové úrovni, nejrychleji pak v Evropě, kde se podíl osob starších 60 let zvýší na celých 35 % v roce 2050. Tento trend se nevyhne ani České republice. Podle projekce Českého statistického úřadu bude u nás v roce 2020 dokonce 28 % seniorů, což představuje téměř třetinu obyvatelstva. Největší nárůst počtu seniorů se pak očekává v kategorii dlouhověkých, tedy těch nejstarších. Odhaduje se, že v roce 2050 u nás bude žít asi půl milionu občanů ve věku nad 85 let (Projekce obyvatelstva České republiky 2013, s. 6).

Protože stále stoupá počet starších osob, narůstá i sociální skupina, která odčerpává veřejné finanční prostředky, ale nepodílí se na jejich tvorbě. „Dlouhověký svět“ tak má i své stinné stránky – především velké ekonomické důsledky. Senioři se stávají a budou stávat pro společnost stále větší ekonomickou zátěží. Ian Stuart-Hamilton (1999) hovoří v souvislosti se zatěžováním ekonomiky 21. století v důsledku „šednutí“ populace dokonce o tzv. demografické časované bombě. Josef Jařab (2008) ovšem uvádí, že není na místě vyvolávat katastrofické nálady, neboť zvýšení střední délky života je obecně dobrou zprávou, a připomíná také, že senioři jsou dnes v 75 či 80 letech v průměru zdravější a aktivnější, než tomu bývalo v minulosti. Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) tvrdí, že prodlužování průměrné délky života je jedním z nejdůležitějších sociálních cílů, a pozitivně kvituje výrazné úspěchy, kterých se v tomto ohledu podařilo dosáhnout. Zdůrazňuje, že starší lidé jsou dnes v daleko lepší kondici než kdykoliv dříve, a postuluje hypotézu, že potřeba zdravotní a sociální péče se tak alespoň teoreticky oddaluje stejnou měrou, jakou narůstá celková délka života.

V souvislosti s demografickým stárnutím populace tak vyvstává otázka, jak naplňovat ideu, resp. koncept aktivního stárnutí, a jaké místo a roli seniorům v současné společnosti vymezit. Jaroslava Hasmanová Marhánková píše, že slovní spojení aktivní stárnutí se nejčastěji skloňuje v souvislosti se zapojením seniorů na trhu práce či právě s celoživotním vzděláváním (Hasmanová Marhánková, 2013, s. 13). Termín „aktivní stárnutí“ byl přijat Světovou zdravotnickou organizací (WHO) koncem devadesátých let. Dagmar Dvořáčková (2012, s. 29) poukazuje na to, že se jedná o pojem, který je širší než pouhé zdravé stárnutí, protože se netýká pouze zdraví a péče o zdraví, je mnohem komplexnější. Aktivní stárnutí neodkazuje primárně k fyzické aktivitě, ale spíše k zajištění možnosti participovat na dění ve společnosti ve všech fázích života (WHO, 2002, s. 12). Zahrnuje například respektování práva starších lidí na rovnost příležitostí, jejich zodpovědnost, účast na veřejných rozhodováních a ostatních aspektech komunitního života. Kritikové ovšem poukazují na to, že koncept aktivního stárnutí byl vyprázdněn do nejrůznějších politických deklarací. Alan Walker (2002, s. 124) otevřeně hovoří o tom, že aktivní stárnutí se stalo „sloganem, pod kterým se může schovat vše, co je zrovna potřeba“.

Idea aktivního stárnutí původně vychází ze zásad Organizace spojených národů pro seniory, které lze stručně shrnout následovně:

•nezávislost;

•účast na životě společnosti;

•důstojnost;

•péče;

•seberealizace.

Koncept aktivního stárnutí je prezentován jako určité řešení nejen pro společnost, ale i pro seniory samotné. Není nutné se ve vyšším věku vzdávat aktivit, kterým se člověk dříve věnoval a rád by se jim věnoval i nadále, například (sebe)vzdělávání nebo zapojení do pracovního procesu.[1] Je důležité, aby i člověk vyššího věku nacházel smysluplnost svého života, a aby byla zachována co nejdéle jeho autonomie a byl mu vytvořen prostor pro seberealizaci a sebeaktualizaci. To však nezáleží jenom na seniorech jako takových, je to do značné míry záležitostí veřejných činitelů a politiků. Člověk stárne ve své společnosti, je její součástí, proto i integrace seniorů do společnosti je nedílnou součástí konceptu aktivního stárnutí (srov. Sýkorová, Chytil, 2004).

Senioři rozhodně nebudou marginální skupinou, jejíž hodnoty a potřeby bude možné přehlížet, jako se dělo a děje doposud. S prodlužující se délkou života je nutné položit si otázku o kvalitě těchto let. Nejde totiž o to „přidat léta k životu“, ale „přidat život k létům“. Koncept aktivního stárnutí je podle Heleny Haškovcové založen na přesvědčení, že „lidský život se v současnosti může nejen prodlužovat, ale i zkvalitňovat“ (Haškovcová, 2010, s. 170). Markku Lehto (in Ilmarinen, 2008, s. 11) připomíná, že lidé si mohou až do velmi vysokého věku udržovat dobrou funkční kapacitu. Funkční kapacita představuje předpoklady a možnosti člověka realizovat různé životní úkoly, výzvy a zájmy. Je to možnost vést aktivní život. Dobrá nebo alespoň průměrná funkční kapacita je podmínkou úspěšného stárnutí (Ilmarinen, 2008, s. 171). Různé životní etapy člověka vyžadují různou funkční kapacitu. V mládí je prioritou vzdělávání a příprava na život. U dospělých je to rodinná a pracovní realizace. U seniorů pak vystupuje do popředí schopnost a možnost vést nezávislý, autonomní život. Starší lidé také čelí nejrůznějším problémům, mnohdy i samotě a izolaci. Neustále jsou konfrontováni s nutností přizpůsobit se rychlým ekonomickým a sociálním změnám, což otevírá relativně velký prostor pro jejich edukaci.

Také Jiřina Ondrušová (2011, s. 24) konstatuje, že dochází ke zlepšování funkčního stavu seniorské populace, a že charakteristiky budoucích seniorů budou v mnohém odlišné od jejich dnešních vrstevníků. Lze předpokládat, že se dožijí vyššího věku v lepším zdravotním stavu, budou vzdělanější a pravděpodobně i aktivnější. To by mělo představovat dostatečnou výzvu pro vzdělávání, resp. edukaci zaměřenou na tuto věkovou kategorii. Edukace seniorů totiž může optimálním způsobem (spolu)naplňovat ideu aktivního stárnutí. Vzdělávání se tak může stát reálnou a atraktivní součástí života ve vyšším věku. V určitém slova smyslu se může stát symbolem aktivního stárnutí.

1.2Sociální kontext

Situace starých lidí ve společnosti není jednoduchá (srov. Svobodová, 2011; Sýkorová, 2007). Friedrich Thieding už v roce 1965 napsal, že ve společnosti převládá primitivní názor, že staří lidé jsou zbyteční (Thieding, 1965). Také Simone de Beauvoir lakonicky zhodnotila situaci seniorů v moderním světě: „Je všeobecně známo, že dnešní stav starých lidí je skandální“ (Beauvoir, 1972). Ovšem ani v hypermoderní době, jak bývá současná společnost nazývána, není vztah k seniorům o mnoho lepší. Můžeme dokonce hovořit až o gerontofobii, chorobném strachu ze stáří a stárnutí. Tato situace je do značné míry posílena zažitými stereotypy, že staří lidé jsou pro společnost pouze zátěží, nejsou konkurenceschopní, jsou chudí, nemocní, opuštění, zbyteční, senilní, bezmocní a neužiteční (srov. Palmore in Tošnerová, 2002; Haškovcová, 1990, 2010).

Podle Edwarda Rosseta byla určitá prestiž stáří zničena rozvojem industrializace. Současný negativní postoj ke stáří a starým lidem je podle jeho názoru především důsledkem dvou revolucí: průmyslové a demografické. Počet starých lidí roste a jejich pozice se oslabuje (Rosset, 1968). Situaci a postavení starých lidí ve společnosti ovlivňují a komplikují i další faktory, mimo jiné nedostatek vzájemného porozumění mezi generacemi. V minulosti se postoje ke stáří a představy o stáří, tzv. image stáří, víceméně střídaly a dominovala vždy pouze jedna z nich – buď pozitivní (představa o idylickém stáří – staří lidé byli respektováni a ctěni pro svou moudrost, laskavost a trpělivost), nebo negativní (pojetí stáří jako období marnosti, útrap, strádání, nemocí a bolesti). Negativní postoje ke stáří a stárnutí mohou mít až podobu ageismu[2] (srov. Vidovićová, Rabušic, 2005). Určující jsou v tomto směru především ekonomické a demografické podmínky ve společnosti. Dnes je situace poněkud jiná – obě představy existují vedle sebe, ale ve skutečnosti jsou postoje ke stáří a starým lidem spíše negativní, často se vyskytují i postoje ambivalentní, kdy jsou staří lidé na jednu stranu sice litováni, ale na druhou stranu nejsou respektováni.

Každý člověk si v průběhu svého života utváří postoje ke starým lidem a k vlastnímu stáří. Formativní význam má v tomto ohledu především výchova v dětství. Stáří je víceméně stále stejné, ale interpretace toho, co to znamená být starý, jsou různé. Postoje ke stáří a starým lidem se mohou měnit dokonce v průběhu života jedince. Mladí lidé i lidé středního věku toho o stáří často moc nevědí a nezajímají se o ně. Stáří je pro ně neatraktivním a příliš vzdáleným životním obdobím. Každý však stárne a jednou (pokud nezemře mladý) se k „hranici“ stáří přiblíží a bude tak se stárnutím a stářím bezprostředně konfrontován. Ovšem nejen se svým stárnutím – všichni lidé stárnou, osoby blízké i vzdálené. Stáří je proces univerzální, a tedy platný pro všechny.

Individuální stárnutí a stárnutí populace byly ale až donedávna reflektovány jako dva oddělené problémy. Individuální procesy stárnutí, nahlížené především z pohledu medicíny a gerontologie, a měnící se věková struktura populace, nahlížená v rámci sociální politiky, musí být vnímány jako jeden vzájemně provázaný problém a musí být řešeny ve vzájemných souvislostech. To, co v současnosti potřebujeme, je sociální politika reflektující životní cykly jednotlivců (Kryńska, Szukalski, 2013, s. 10), a v kontextu edukace seniorů by to měla být sociální politika zřetelná především ve vzdělávací a zdravotní politice.

1.3Politický kontext

Také naše vláda musela reflektovat danou demografickou situaci a promítla koncept aktivního stárnutí již do prohlášení Národního programu přípravy na stárnutí na období let 2008 až 2012 (Kvalita života ve stáří), kde se konstatuje, že je „správné a prozíravé udělat maximum pro to, abychom vytvořili podmínky pro důstojný, zdravý a aktivní život v druhé polovině života a pro uplatnění potenciálu a aspirací rostoucího podílu starších osob. Polovina života stále většího počtu lidí se přitom odehraje ve věku nad 50 let. Demografické stárnutí bylo označeno také jako tichá revoluce. Je třeba se zamyslet nad tím, zda naše instituce, prostředí, způsob myšlení i života jsou připraveny na pozvolný, ale jistý příchod společnosti dlouhověkosti“ (www.mpsv.cz/cs/5045).

Nemusíme ani dlouho přemýšlet, aby nám bylo jasné, že na danou situaci zatím připraveni nejsme. Stárnutí populace bývá prezentováno jako hrozba. Představuje však velkou výzvu. Tato situace totiž přináší i určité šance, například vytváření dalších pracovních příležitostí. Senioři potřebují (resp. budou potřebovat) pomoc a péči. Senioři budou vytvářet trh. Josef Jařab (2008) to hodnotí následovně: „Zatímco se po desetiletí říkalo »mládí má budoucnost«, dnes jsou demografové i sociologové zajedno, že má-li něco budoucnost, pak je to stáří…“ Senioři budou neopominutelnou skupinou klientů, pacientů, zákazníků, uživatelů služeb či účastníků nejrůznějších forem vzdělávání. Je proto nanejvýš žádoucí, aby na stárnutí populace a rostoucí kohorty seniorů byli připraveni nejen gerontologové, ale prakticky všichni, kteří se s nimi mohou (nejen) při výkonu svého povolání setkat. Stárnutí populace je tak apelem pro rozvoj široce koncipované geragogiky. Konstituování této nové disciplíny na rozhraní gerontologie a andragogiky není pouze důsledkem rostoucího vlivu současných demografických a sociálních faktorů, je v určitém slova smyslu společenskou zakázkou a odpovědností.

Také v současném vládním prohlášení Národní strategie podporující pozitivní stárnutí pro období let 2013 až 2017 je stárnutí populace prezentováno jako výzva pro společnost. Aby však bylo možné potenciál rostoucího počtu starších občanů využít v co největší míře, je nezbytné se zaměřit na dvě základní oblasti – celoživotní učení a zdravé stárnutí.[3] Celoživotní učení je v tomto dokumentu představeno jako kontinuální proces získávání a rozvoje vědomostí, intelektových schopností a praktických dovedností v průběhu celého života, jehož nedílnou součástí je i vzdělávání seniorů. Dokument pak mimo jiné v oblasti celoživotního učení formuluje tyto vize (čeho by mělo být dosaženo):

•podpora celoživotního učení;

•široká osvěta v oblasti celoživotního učení;

•zlepšení přístupu, kvality a rovnosti při uplatňování konceptu celoživotního učení;

•znovuzapojení starších osob na trhu práce;

•podpora vzdělávacích aktivit pro seniory včetně zajištění jejich dostupnosti i v menších městech a obcích.

Rozvoj univerzit třetího věku a dalších vzdělávacích aktivit pro seniory by měl být naplňován skrze tato konkrétní opatření:

•zpracování výzkumné studie o dopadu účasti na vzdělávacích aktivitách na zdravotní stav seniorů;

•vytvoření pracovní skupiny za účelem navržení systému vícezdrojového financování, který povede ke zvýšení nabídky vzdělávacích kurzů v rámci univerzit třetího věku, a to s ohledem na rostoucí význam kompetenčního vzdělávání U3V;

•implementace navržených opatření na nový systém vícezdrojového financování univerzit třetího věku;

•každoroční sledování podílu osob, které se po absolvování univerzity třetího věku začlenily na trh práce nebo do dobrovolnických aktivit;

•každoroční vyhodnocování fungování univerzit třetího věku s ohledem na systém financování, poptávku a nabídku po nabízených kurzech a navrhování plánu rozvoje na další období;

•informování obcí a regionů o přínosech virtuální univerzity třetího věku skrze osvětu a příklady osvědčené praxe.[4]

Systematické prosazování myšlenky celoživotního učení a vzdělávání úzce souvisí se vznikem a rozvojem nové disciplíny – geragogiky. V souladu s výše zmíněnou národní strategií lze tedy předpokládat, že i v oblasti vzdělávání bude možné setkávat se se seniory stále častěji. Edukace seniorů však vyžaduje specifické postupy a jejich efektivní vzdělávání musí respektovat geragogické požadavky. To jsou další argumenty pro rozvoj této disciplíny.

2.Geragogika

Velmi stručně, ikdyž poněkud redukcionisticky, je možné geragogiku vymezit jako výchovu ke stáří ave stáří (Livečka, 1979, s.26). Vznik arozvoj geragogiky představuje do jisté míry společenský závazek reagující na potřeby vycházející zdemografického vývoje. Vkontextu stárnutí populace avsouladu sapelem na kvalitu života seniorů se tato zakázka silně aktualizuje. Stárnutí astáří totiž získává novou strukturu. Stáří se stává očekávanou apoměrně dlouhou etapou lidského života, která má svoji vlastní hodnotu, dané životní úkoly, specifické problémy atd. (Čornaničová, 2004). Helena Haškovcová (1990) vtéto souvislosti píše, že nikdy vminulosti člověk nežil tak dlouhou dobu – ato je dostatečný důvod mít takový čas pod kontrolou. Vneposlední řadě představuje vzdělávání seniorů velkou edukační výzvu. Důvodů, proč se geragogika formuje jako samostatná disciplína, je tedy hned několik.

2.1Vymezení pojmu „geragogika“

Geragogika, ačkoliv se primárně zabývá staršími astarými lidmi, je sama osobě velmi mladá. Je to relativně nová disciplína, která stále ještě prochází procesem legitimizace, obsahově aterminologicky se vyvíjí. Pravděpodobně poprvé použil pojem „geragogika“ vroce 1952 Ferdinand Adalbert Kehrer. Vroce 1962 představil jeho krajan Otto Friedrich Bollnow koncept gerontogogiky jako výzkumné disciplíny zaměřené na vzdělávání starších lidí.

Emil Livečka již vroce 1979 poukazoval na „nově budovanou vědní disciplínu pedagogiky, která slouží kpřípravě dospělých občanů na aktivní atvůrčí etapy stáří zhledisek výchovných avzdělávacích potřeb, zájmů, funkcí acílů výchovy avzdělávání dospělých. Zahrnuje nejen teoretická východiska apojetí, výchovu ke stáří ave stáří, ale také praktické ukázky řešení ametodiky postupů při realizaci této výchovy avzdělávání dospělých“ (Livečka, 1979, s.3). Je možné vést diskusi otom, jaké je dnes místo této disciplíny vsystému věd, co je jejím předmětem aobjektem, ale iotom, jak tuto disciplínu vlastně nazývat. Vliteratuře je možné se setkat srůznými pojmy, například:

•gerontopedagogika, resp. pedagogika starších lidí nebo pedagogika stárnutí astáří (Livečka, 1979; Mühlpachr, 2004);

•geragogika (Čornaničová, 1998; Bartel, 1986; Mieskes, 1970; Zych, 1991; Berdes, Zych, Adam, Dawson, 1992);

•gerontagogika (Špatenková, 2013);

•gerontogogika (Kalvach akol., 2004);

•geragogie (Bachmann, 1987a, 1987b);

•vzdělávací gerontologie (Schulz, 1986; Wojciechowski, 1986);

•gerontologické vzdělávání (Glendenning, 1990);

•vzdělávání seniorů (Eirmbter, 1978; Gronemeyer, 1986; International glossary of social gerolontology, 1985; Kamiński, 1971, 1978, 1986; Schenda, 1972; Schulz, 1986; Sitzmann, 1970, 1976);

•eldergogy (vanglosaské literatuře) apod.

Německý pedagog agerontolog Hans Johann Mieskes zahrnuje geragogiku na jedné straně do gerontologických věd (spolu sgeriatrií, gerontopsychologií agerontosociologií), ana straně druhé kvědám ovýchově, kam řadí pedagogiku dětí amládeže ataké andragogiku. Naznačuje tak nejen jistou „hraničnost“, ale iobtížnou „ohraničitelnost“ této disciplíny. Pojem „geragogika“ je totiž některými odborníky (např. Petřková, Čornaničová, Bednaříková, Šerák) užíván výhradně pro popis vzdělávacích aktivit zaměřených na seniory. Konkrétně Rozália Čornaničová (1998) řadí geragogiku primárně do systému věd ovýchově avjejich rámci ji považuje za disciplínu andragogickou, shodující se sandragogikou jednak vpředmětu, jednak ivobjektu andragogické, respektive geragogické intervence. Úvahy ogeragogice jako samostatné disciplíně Čornaničová vůbec nerozvíjí. Jiní autoři (např. Špatenková, Jochmann, Šimek) používají pojem „geragogika“ vduchu integrální andragogiky[5] mnohem komplexněji.

Vužším pojetí tak geragogika svým způsobem doplňuje arozšiřuje tzv. vědy ovýchově na pomyslnou „trojčlenku“: pedagogika – andragogika – geragogika. Zatímco pedagogika zaměřuje svoji pozornost na děti adospívající, andragogika na dospělé, geragogika obrací svůj zájem na seniory. Vširším pojetí je pak předmětem geragogiky ianimace staršího člověka, jeho orientace vkritických uzlech životní dráhy či při jejím problémovém průběhu, péče ostaršího člověka vnejrůznějších oblastech apod. (Špatenková, 2013, s.5). Akční pole geragogiky se tak značně rozšiřuje (Jochmann, 1992, s.20–21) na následující oblasti:

•vzdělávání (nejznámějšími vzdělávacími institucemi jsou pravděpodobně akademie třetího věku auniverzity třetího věku);

•edukace (např. kulturní výchova, zdravotní osvěta, rehabilitace, prevence avýchovná péče voblasti sociálně deviantních jevů);

•péče (volný čas, zábava, rekreace, seberealizace, sociální péče, poradenství aj.);

•funkcionální působení (masmédia, působení prostředí, výchovné působení výchovně nespecifických organizací).

Rozšířením svého akčního pole aredefinicí předmětu se tak začíná geragogika řadit spíše kantropologickým, resp. humanitním disciplínám.

Geragogiku je možné vymezit také jako nauku oanimaci seniorů. Animace, tj. oduševňování, nikdy nekončící humanizace člověka, je přitom vztažena jak na enkulturaci (tj. získávání arozvíjení kulturních kompetencí), tak ina socializaci aresocializaci (tj. na optimalizaci sociálních pozic arolí) nebo edukaci (tj. záměrné acílevědomé formování člověka, jeho výchovu avzdělávání). Animační působení může být současně jak záměrné, tedy intencionální, tak nezáměrné, funkcionální. Ztohoto komplexního pohledu vyplývá také rostoucí význam geragogiky při zkoumání formativních vlivů na stárnoucího jedince azvláště pak při převádění funkčního (často ispontánního, živelného) formativního působení na působení záměrné, intencionální, geragogicky řízené aregulované.

Je třeba zdůraznit, že pod pojmem „geragogika“ se mohou skrývat minimálně tři skutečnosti, dosti odlišné avzájemně se přitom významně doplňující aovlivňující:

•Geragogika jako oblast společenské činnosti, ve které se realizují nejrůznější aktivity, ovlivňující sociálního aktéra (např. vzdělávání, péče, vedení apod.), tedy jakási technologie, způsob ovlivňování.

•Geragogika jako teoretická disciplína, která se zabývá touto oblastí (prostředím, vněmž se příslušné aktivity realizují, jejich reflexí sociálním aktérem, metodami atechnikami jednotlivých aktivit apod.).

•Geragogika jako studijní obor připravující odborníky pro koncepční, řídící arealizační činnosti vdané oblasti společenského působení. Vzniklo by tak nové povolání: geragog (srov. Mühlpachr, 2002), specialista skomplexním vzděláním voblasti gerontologie, gerontopsychologie agerontosociologie, andragogiky, resp. pedagogiky, ase specializací vgeragogice. Tato nová „profese“ by mohla zastřešit stávající terminologickou anázorovou nejednotnost ohledně aktivizačních pracovníků, sociálně-aktivizačních asistentů, trenérů paměti anejrůznějších „terapeutů“, animátorů, volnočasových pracovníků apod. VČeské republice existoval dříve studijní obor sociální gerontologie asociálně-geriatrická péče, který však vymizel. Znovu se objevují snahy oobnovení podobně koncipovaného oboru, ať už například vrámci andragogiky, nebo sociální pedagogiky. Oprávněnost tohoto požadavku ukáže brzy praxe.

2.2Hlavní zdroje geragogiky

Je vůbec nutné rozvíjet geragogiku jako samostatnou disciplínu? Proč by nemohla být tato problematika řešena vkontextu stávajících disciplín, např. pedagogiky nebo andragogiky? Pedagogika je definována jako věda ovýchově avzdělávání člověka. Poskytuje geragogice poznatky zoblasti didaktiky, technologie učení avzdělávání, poznatky oorganizačních formách vzdělávání, opedagogické interakci apod. Vsouladu sJanem Průchou (2002) je možné pedagogiku označit jako vědu, která se zabývá člověkem vsituaci výchovy. Vsituaci výchovy je člověk se všemi svými vztahy ke skutečnosti po celý běh své životní dráhy, včetně stáří (srov. Potměšilová, 2013). Nicméně vetymologickém slova smyslu pak vzniká jistá diskrepance adivergence. Pedagogika už ve svém názvu nese určitý akcent na podstatně mladší věkové kategorie (řec. paidós – dítě, agógé – vedení), začlenění geragogiky kpedagogice tak může vyvolávat určité fantazie opřirovnání seniorů kdětem. Takový přístup je ovšem poněkud devalvující, protože jde proti zdůrazňování důstojnosti seniorské populace jaké svébytné sociální skupiny. Senioři nejsou (jako) děti. Mají jiné cíle, hodnoty, potřeby. Prakticky avýrazně se ve všech bio-psycho-sociálních ispirituálních charakteristikách odlišují nejen od dětí adospívajících, ale iod dospělých, kteří jsou objektem andragogiky. Seniorská populace je vmnoha ohledech natolik specifická, že vyžaduje jiné postupy ametody – nikoliv pedagogické, ani modifikované andragogické, ale vlastní geragogické cíle respektující očekávání, požadavky amožnosti seniorů. Nicméně kandragogice má geragogika pravděpodobně nejblíže.

Geragogiku je možné vymezit jako hraniční disciplínu mezi gerontologií aandragogikou. Andragogika vytváří podle Rozálie Čornaničové (1998, s.126) „příznivé inkubační podmínky aprostor na modelování strukturálních schémat obsahových polí gerontagogiky“. Malcolm Sheperd Knowles (1980) pojímá andragogiku jako „umění avědu opomoci dospělým učit se“. Andragogika vjeho pojetí se vyrovnává snezávislými dospělými studenty, kteří mají své vlastní edukační cíle týkající se nějakého specifického problému nebo úkolu. Senioři ale na rozdíl od dospělých nemusí být úplně nezávislí, dokonce nemusí mít ani vlastní vzdělávací cíle či přímou motivaci ke vzdělávání. Je proto vhodné, aby byl vsouvislosti se vzděláváním seniorů užíván pojem geragogika, který jednoznačně upozorňuje na specifika edukace starších osob. Senioři nejenže nemusí mít jasně stanovené vzdělávací cíle, někteří znich se dokonce zapojení do vzdělávacích situací mohou obávat. Kzapojení do vzdělávacích aktivit jim také obvykle chybí dostatečné vnější pobídky, které mohou být rozhodující ve vzdělávání dospělých (např. získání lepší pracovní pozice díky lepšímu vzdělání, zvýšení platu). Ve skutečnosti to může být právě naopak: Pro některé seniory může být představa zapojení do procesu vzdělávání istresující či dokonce odpuzující.

„Já už se nechci učit, natož chodit někam do školy. Toho jsem si užil za celý život dost. Dejte mi pokoj snějakým vzděláváním! Na co mi to bude? Kčemu?! Já chci mít konečně klid!“

Senior, 69let

„Ale tam jsou nějaké zkoušky, na té univerzitě třetího věku. To už pro mě není… To už bych nezvládla.“

Seniorka, 75let

„Nebudu ze sebe někde dělat blbce… Ať se snaží ti mladí, co už my…“

Seniorka, 72let

Tabulka 1srovnává pedagogický, andragogický ageragogický přístup ve vzdělávání.

Tab.1 Srovnání aspektů pedagogiky, andragogiky ageragogiky

Pedagogika

Andragogika

Geragogika

Vzdělávající

Učitel určuje, co ajak se bude učit, apak to prověřuje.

Lektor účastníky podporuje apovzbuzuje je ksebeřízení.

Lektor jako facilitátor apartner pro komunikaci.

Vzdělávaný

Žák, student, dítě, adolescent. Je závislý.

Účastník vzdělávání (dospělý). Jenezávislý.

Účastník vzdělávání (senior). Nemusíbýtzcela nezávislý, ale chtěl by být.

Přístup

Subjekt-objektový přístup.

Subjekt-subjektový přístup.

Spíše objekt-subjektový přístup.

Zkušenosti účastníka vzdělávání

Životní zkušenosti žáka nejsou příliš bohaté.

Zkušenosti účastníka jsou cenným zdrojem.

Účastník vzdělávání má značné acenné životní zkušenosti.

Očekávání účastníka

Žáci se učí to, co je od nich očekáváno, musí se učit.

Účastníci vzdělávání se učí to, co potřebují, resp. chtějí vědět.

Edukační programy navazují na biografickou historii účastníků areflektují jejich zkušenosti.

Motivace

Vnější motivace.

Vnitřní, ale ivnější motivace.

Vnitřní motivace.

Cíle vzdělávání

Získávání znalostí adovedností pro budoucnost auplatnění na trhu práce.

Směr: do budoucnosti („bude“).

Nejlépe návaznost na možnost bezprostředního praktického použití.

Směr: do přítomnosti, resp.blízké budoucnosti („je“).

Integrace zážitků, zkušeností, dosažení moudrosti avyrovnanosti.

Směr: návrat do minulosti („bylo“).

Zdroj: modifikace dle Knowlese, 1980.

Pojem geragogika je vytvořen podle vzoru pedagogika, resp. andragogika zřec. gerón – stařec aagógé – vedení. Máme-li posoudit, kčemu vést starého člověka, musíme vyjít ze zhodnocení jeho:

•potřeb, možností arolí jako individua;

•podmínek asituací vymezujících kvality jeho života;

•specifik běhu (procesů) jeho života (Jesenský, 2000).

Takové posouzení ale není možné bez důkladné znalosti objektu geragogiky – tedy seniora. To poskytuje právě gerontologie. Gerontologie je nauka ostárnutí astáří, respektive oproblematice starých lidí aživota ve stáří. Gerontologie zkoumá seniory „zpohledu biologického, demografického, sociálního azmnoha dalších aspektů“ (Holmerová, Jurašková, Zikmundová, 2007, s.13). Obvykle bývá členěna do tří hlavních proudů:

•Gerontologie experimentální (biogerontologie apsychogerontologie), jež zkoumá příčiny amechanismy stárnutí živých organismů.[6]

•Gerontologie sociální, která se orientuje na vzájemné vztahy mezi starou populací aspolečností jako celkem azabývá se tím, co staří lidé od společnosti potřebují, itím, jak populační stárnutí ovlivňuje společnost ajejí rozvoj.

•Gerontologie klinická (geriatrie), věnující se zvláštnostem zdravotního stavu anemocí ve stáří. Iva Holmerová, Božena Jurašková aKvěta Zikmundová (2007, s.13) píší, že je „medicínou stáří, lékařským oborem, který se zabývá diagnostikou amanagementem onemocnění ve stáří, ale také širšími souvislostmi zpohledu veřejného zdravotnictví“. Je to samostatný lékařský obor poskytující specializovanou péči nemocným vyššího věku.

Vzahraničí se ovšem rozvíjí idalší, ato poměrně silný proud gerontologie, totiž gerontologie vzdělávací.[7] Tento pojem byl podle Franka Glendenninga (1990) pravděpodobně poprvé použit vroce 1970 Howardem Y. McCluskym na univerzitě vMichiganu jako název doktorského studijního programu. Ošest let později vznikl stejnojmenný americký časopis avroce 1985 byla ve Velké Británii založena Asociace vzdělávací gerontologie. Oobsahu tohoto pojmu se mohutně diskutovalo zejména vletech 1976–1980 aasi nejvýstižněji jej vymezil David A. Peterson (1976), který jím označil oblast teorie apraxe na rozhraní vzdělávání dospělých asociální gerontologie. Peterson dále navrhl, že by vzdělávací gerontologie měla kromě vzdělávání seniorů zahrnovat také vzdělávání široké laické iodborné veřejnosti ostárnutí astáří. Vjeho pojetí se tak jedná nejen ovzdělávání seniorů, ale ivzdělávání pro seniory.

Pojem „vzdělávací gerontologie“ bývá ovšem často zaměňován stermínem „gerontologické vzdělávání“ aněkdy bývají dokonce oba pojmy užívány jako synonyma. Mezi vzdělávací gerontologii (edukaci seniorů) agerontologické vzdělávání (vzdělávání vgerontologii) ale nelze klást rovnítko. Vzdělávací gerontologie má jasnou cílovou skupinu – seniory. Gerontologické vzdělávání má mnohem větší okruh – širokou veřejnost, dobrovolníky iprofesionály pracující se seniory. Panující terminologická nejednotnost vytváří požadavek zavedení jednotného označení pro nově se formující disciplínu, která se zaměřuje na edukaci seniorů ina problematiku edukace ve vztahu ke stárnutí astáří, tedy disciplínu, která by „zastřešovala“ obojí – vzdělávací gerontologii igerontologické vzdělávání. Tímto termínem by mohla být právě geragogika, protože toto označení podle Rozálie Čornaničové (1998, s.120) splňuje požadavky na praktičnost jednoslovného názvu, vyhovuje ekonomičnosti (úspornosti) termínu tím, že umožňuje vytvářet jednoduché odvozeniny, včetně principu nosnosti, resp. reprodukovatelnosti termínu, protože umožňuje vytvářet přídavná jména asprávnou slovní vazbu. Kromě toho je pojem geragogika (angl. geragogy) vzahraničí již poměrně etablovaný, proto by bylo vhodné respektovat ho ivnašem sociokulturním prostředí.

2.3Další zdroje geragogiky

Kromě andragogiky agerontologie se geragogika významně opírá iopoznatky jiných věd, především psychologie, sociologie, filozofie atd.:

•Psychologie umožňuje aplikovat psychologické poznatky oosobnosti jedince, faktorech ovlivňujících psychický vývoj, ozvýšeném riziku psychických chorob aporuch ve stáří (např. kognitivní poruchy, demence apod.) amožnostech jejich prevence (pravidelná duševní činnost atd.), omožnostech podpory apomoci pozitivního vývoje osobnosti seniora, ofaktorech kognitivní výkonnosti ve starším věku amožnostech jejich ovlivňování žádoucím směrem, ovýznamu motivace pro učení ive starším věku aúspěšné psychické adaptace na stárnutí včetně determinujících faktorů atd. Kromě toho poskytuje psychologie geragogice klíčový pojmový aparát (paměť, učení, motivace, komunikace aj.), nabízí určité diagnostické metody apomáhá koncipovat psychodidaktické přístupy.

Vgeragogice však nejde jen oosobnost apsychiku samotných účastníků edukace, konkrétně opsychické, věkové aindividuální zvláštnosti starších lidí, problematiku teorie jejich učení azměny schopností učení vobdobí pozdních fází ontogeneze, změn vduševní ifyzické výkonnosti stárnoucích astarých lidí, jejich motivace kučení apod., jde také oosobnost apsychiku geragogů, lektorů, trenérů adalších, kteří při výkonu svého povolání vykonávají řadu geragogických funkcí ačinností.

•Sociologie disponuje rozsáhlým aparátem metod atechnik empirického výzkumu, atak nabízí poznání voblasti společenských vztahů, principů navozování audržování mezigenerační solidarity, společenského vývoje azměn ve všech oblastech společenské praxe souvisejících se stárnutím společnosti. Právě vztahy jedince aspolečnosti, sociální role (ajejich změna) ustárnoucích astarých lidí, téma autority aprestiže seniorů azvláště pak změn, knimž dochází ustárnoucích astarých lidí ve struktuře avyužívání volného času, jsou pro geragogiku zvlášť významné. Kromě toho nesmíme zapomínat, že každá výchova avzdělávání – ita ve stáří ake stáří – je činností převážně společenskou. Ztoho také vyplývá velký význam sociologického zkoumání společenského charakteru výchovy ke stáří ave stáří, ato jak vmakrospolečenských, tak imikrospolečenských rozměrech (Livečka, 1979, s.20–29).

•Filozofie nabízí apředkládá poznatky ohledně smyslu života, významu životní zaměřenosti, vytváření hodnotové orientace člověka avýznamu životních hodnot, problematiky kvality života, problematiky morálky aetiky aplikované vkaždodenním životě, významu důstojnosti života ivetapě stáří apod.

Kromě andragogiky, gerontologie, psychologie, sociologie afilozofie se geragogika opírá také opoznatky demografie, ekonomie, lékařských věd, práva atd. Na širší společenskovědní vztahy geragogiky upozorňuje iRozália Čornaničová (1998, s.127) ajejich význam shrnuje do možnosti „vnímat sénium ve spektru širšího společenskovědního poznání, atím iblíže kobjektivní realitě“.

2.4Charakter geragogiky

Geragogika není výlučně teoretickou disciplínou, je to především aplikovaná sociální technologie (oblast společenské činnosti). Vtomto smyslu je aplikovanou disciplínou. Její poznatky slouží kpraktickým opatřením voblasti společenských vztahů, ba dokonce jsou tyto poznatky rozvíjeny právě na základě formulovaných společenských potřeb. Změny vsociální ademografické struktuře společnosti vedou kvytvoření nového sociálně-ekonomického prostředí ivoblasti vzdělávání. To neznamená, že by dříve nebylo vzdělávání seniorů řešeno. Bylo, ale jinak ajinde. Původně se totiž rozvíjelo ve sféře mimopedagogické, zejména ve zdravotní asociální oblasti. Ve svých prvopočátcích byla edukace seniorů realizována především vdomovech pro seniory.

VŠimkově (1995) duchu je možné geragogiku vymezit jako induktivní disciplínu. To znamená, že svůj předmět vytváří na základě identifikovaných problémů, které se ve stárnoucí společnosti objevují. Teprve poté, co se nějaký problém vyskytne, je identifikován, interpretován azařazen do souvislostí. Geragogika pak dodatečně hledá teoretické zobecnění příslušných problémů.

Geragogika je do značné míry disciplínou normativní. To je dáno zejména vlivy sociotechnických přístupů, které formulují cíle, jichž je nutné dosáhnout, ametody atechniky (prostředky), které budou pro dosažení těchto cílů použity. Tím se zcílů stávají normy, které by měly být respektovány. Takovými normami jsou například výroky: „Je nutné dosáhnout vzdělání určitého obsahu aúrovně.“ „Je nutné rozvíjet estetickou akulturní úroveň seniorů.“ Dušan Šimek (2004) před takto pojímanou normativností varuje. Vzhledem ktomu, že je geragogika teprve na počátku svého vývoje, aže je orientována problémově asynteticky,[8] bylo by vhodnější, kdyby minimalizovala normativní přístupy azaměřila se spíše na syntetizující zkoumání dopadů makrosociálních změn na sociálního aktéra. Šimek ale současně podotýká, že itoto jeho doporučení je svým způsobem vlastně určitá norma.

Normativní paradigma ve vztahu ke vzdělávání seniorů zpochybňují ijiní autoři (Looft, 1973). Už jen postižení toho, co je „normální stárnutí astáří“, je nanejvýš komplikované, složité, ba dokonce marné. Normativní paradigma vzdělávání, které nastiňuje, co „by mělo být“, je pravděpodobně užitečnější ve vztahu kprofesnímu vzdělávání. Vurčitém ohledu je ale normativní paradigma vzdělávání jistě programově jednodušší, každý např. získává stejnou vzdělávací zkušenost. Vzdělávání aučení vpozdní fázi ontogeneze ale musí být formováno individuální idiosynkratickou „historií učení“, zkušeností aaktuálním sociálním kontextem. Vzdělávání seniorů, to je ve skutečnosti velké množství individuálních, originálních aneopakovatelných životních scénářů, motivů pro učení. Pokud je učení výsledkem zkušenosti, musejí být učební aktivity formovány minulými asoučasnými zkušenostmi jedince; tyto zkušenostní vzorce jsou ale stejně jako otisky prstů jedinečné. Normativní vzdělávací intervence jsou vhodné, pokud jsou založeny na určitých normách, ve vzdělávání seniorů by ale takto generované programy byly ve vztahu kpraxi vzdělávání seniorů neefektivní.

Dalším charakteristickým znakem geragogiky je její výrazná transdisciplinárnost, tedy jakési „procházení“ napříč gerontologií, sociologií, psychologií, pedagogikou, andragogikou aj. Geragogika nemá vlastní, výhradní předmět ani objekt, zabývá se specifickými problémy objektu společného sostatními sociálními disciplínami. Právě charakter geragogiky výrazně ovlivňuje proces její legitimizace (tj. opodstatněnosti, přiznání práva na existenci) jako samostatné disciplíny.

2.5Historický kontext geragogiky

Přestože je geragogika relativně novou disciplínou, její kořeny sahají hluboko do minulosti. Myšlenku celoživotního učení zahrnující vzdělávání ve stáří pravděpodobně poprvé vhistorii pedagogiky předložil právník afilolog Simon Mauricius Pilsnensis své práci De scholis seu academiis libri duo (Dvě knihy pro školy nebo jiné akademie) zroku 1551. Za „otce zakladatele“ geragogiky můžeme jednoznačně ahrdě považovat Jana Amose Komenského. Koncept celoživotního vzdělávání rozvíjí Komenský především vdíle Pampaedia zroku 1656, kde vsouladu svývojem člověka rozlišil osm tzv. škol (Komenský, 1948):

•škola narození (Schola Nativitatis);

•škola dětství (Schola Infantiae);

•škola chlapců (Schola Pueritiae);

•škola dospívání (Schola Adolenscentiae);

•škola mladosti (Schola Juventatis);

•škola dospělosti (Schola Virtatis);

•škola stáří (Schola Senii);

•škola smrti (Schola Mortis).

Právě Komenský utvořil první ucelenější systém poznatků ovýchově avzdělávání nejen dětí amládeže, ale také dospělých, včetně seniorů. Škola stáří představovala vrchol lidské moudrosti. Stáří pojímal Komenský jako rovnocennou část života stejně jako kterékoliv životní období, např. mládí. Píše, že stáří je součástí života, proto je součástí školy atato škola musí mít své učitele, předpisy, cíle adisciplínu. Je přesvědčen otom, že pokrok vživotě starých lidí je možný. Dále argumentoval tím, že „co je slabé, musí dostat radu apodporu. Aprotože stáří je nejslabší ze všech etap života, nesmí být zanedbávané azbavené pomoci“ (Komenský, 1948).

Staří lidé by podle Komenského neměli opomíjet své ctnosti. Nic důležitého – veškeré dosavadní životní poznatky azkušenosti – by nemělo být zapomenuto anemělo by zůstat bez využití. Cílem školy stáří bylo vykonat „něco dobrého akonečného“ tak, aby mohl být závěr smrtelného lidského života dobrý asprávný, stejně jako celý předcházející život. Stáří Jan Amos Komenský (1948) rozděluje na statné, obtížené asešlé, každému znich náleží vykonávat něco jiného ajiným způsobem. Například úkolem stáří statného je těžit ze zkušeností, zprožitého života, ato způsobem ohlížení se na minulost – ztoho, co bylo učiněno správně, se radovat, autoho, co bylo vykonáno špatně, přemýšlet nad nápravou. Vobdobí stáří je podstatné radovat se ze současnosti, nejde jen ozaplňování prázdného času.

Motiv geragogiky lze nalézt také vpráci Komenského Velká Didaktika (Komenský, 1954), ve které diskutuje principy prodloužení lidské existence. Došel kzávěru, že prodloužení života spočívá vzískání umění jeho správného použití. Vzdělání je vtomto smyslu nedílnou součástí všeobecné osvěty, tedy inedílnou součástí školy stáří asmrti.

Konstituování arozvoj geragogiky koresponduje snázorem, že člověk je schopen se učit ve všech životních etapách, včetně stáří. Vzdělávání by se tedy mělo týkat všech věkových kategorií. Takový přístup ke vzdělávání je možné nalézt nejen uJana Amose Komenského, ale například iuRuth Benedictové, Ericha Fromma, Aleksandera Kamińského, Abrama Kardinera či Ralpha Lintona. Nicméně úvahy ovzdělávání seniorů měly spíše deklarativní, teoretický charakter. Prakticky však byly vzdělávací potřeby starších lidí opomíjeny.

Samotná edukace seniorů začala vznikat zpotřeb společenské praxe jako nový výchovně-vzdělávací fenomén vsedmdesátých letech minulého století. Na mezinárodních gerontologických kongresech se začalo hovořit oučení apaměti ve stáří, výchovně-vzdělávací přípravě na odchod do důchodu iovzdělávacích kurzech pro seniory. Emil Livečka (1979, s.16–17) připomíná, že už vroce 1975 na světovém gerontologickém kongresu, který organizovala Association Internationale de Gérontologie, zaznívala tematika gerontologického vzdělávání nikoliv ojediněle, ale zpřevážné většiny, jak je výslovně uvedeno ve sborníku ztéto konference ovýchově avýcviku vgerontologii (Education and Training in Gerontology). Emil Livečka cituje zúvodního referátu Benerfeldtové: „Potřebujeme vtéto oblasti vzdělavatele vysokých kvalit; jedince, kteří jsou vybaveni pedagogickými vědomostmi adovednostmi asoučasně dostatečně motivovaní kpraktické aplikaci svých znalostí ostárnutí… Další skupinou lidí, kteří potřebují takový výcvik, jsou poradci osob vpředdůchodovém věku anakonec isami stárnoucí astaří lidé…“ (Livečka, 1979, s.17). Začíná se tak objevovat iapel na gerontologickou přípravu pracovníků, kteří při výkonu svého povolání přicházejí do kontaktu se seniory.

Rozália Čornaničová (2002) připomíná, že vedukaci seniorů se postupně formovaly tři proudy vzdělávacích akultivačně-edukačních aktivit atři okruhy prostředí, vnichž byla realizována:

•Edukačně-preventivní programy zaměřené na zdravé stárnutí, předcházení předčasnému, patologickému stárnutí. Byly realizovány především zdravotníky se specializací vgeriatrii azaměřené na popularizaci gerontologických poznatků, obvykle se konaly ve vhodném místním prostředí, například vklubech důchodců nebo kulturně-osvětových institucích.

•Specializované sociálně-edukační aktivity vrezidenčních institucích pro seniory (domovy pro seniory, léčebny dlouhodobě nemocných, geriatrická oddělení nemocnic apod.), kde se rozvíjela širší škála specificky zaměřených edukačních programů, například adaptační programy, aktivizační, rehabilitační adalší „terapeutické“ programy pro obyvatele, resp. uživatele služby.

•Edukace seniorů školského typu, například univerzity aakademie třetího věku, které jsou chápány jako výraz aktivní životní orientace samotných seniorů, tzv. druhého životního programu vséniu.

Mezi hlavní příčiny, proč se začala edukace seniorů rozvíjet právě vsedmdesátých letech, patří řada nových teoretických poznatků oprocesu stárnutí, podpora demokratizace společnosti, nutnost celoživotního vzdělávání avneposlední řadě zvýšení sebevědomí samotných seniorů. Edukace představovala nový aktivní aatraktivní přístup kživotu seniorů, možnost poznávat avytvářet si nové zájmy akontakty, azačala přispívat kudržování, resp. zvyšování kvality jejich života. Ale isoučasná doba je obdobím razantních aneustálých změn, které doléhají na všechny generace. Nejobtížněji se snimi vyrovnávají právě senioři, pro něž se stávají zdrojem stresu. Proto je jedním zhlavních úkolů edukace pomáhat seniorům orientovat se vrychle se měnícím světě.

2.6Dimenze geragogiky

Extenzivnější pojetí geragogiky zahrnuje prakticky veškeré edukační aktivity spojené se seniory. Hlavní (směrné) cíle aúkoly geragogiky můžeme vzásadě identifikovat následovně:

•Edukace realizovaná vobdobí vlastního stáří, resp. důchodového věku.

•Edukace zaměřená na jedince, kteří budou jednou staří. To je velmi široký úkol azahrnuje de facto celý životní běh – od dětství přes dospělost nabývá svoji specificky vyhraněnou podobu vpřípravě na důchod.

•preseniorské edukaci jako přípravě na stáří;

Table of Contents

Úvod

1. Stárnutí populace jako výzva pro edukaci

1.1 Demografický kontext a aktivní stárnutí

1.2 Sociální kontext

1.3 Politický kontext

2. Geragogika

2.1 Vymezení pojmu „geragogika“

2.2 Hlavní zdroje geragogiky

2.3 Další zdroje geragogiky

2.4 Charakter geragogiky

2.5 Historický kontext geragogiky

2.6 Dimenze geragogiky