Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Jilík

U nás na Slovácku

Od opice k člověku a zase zpátky

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 5878. publikaci

Ilustrace Ladislav Pálka

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Dana Řezníčková

Obálka, grafická úprava a sazba Jakub Karman, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk Finidr

© Jiří Jilík, 2015

© Grada Publishing, a. s., 2015

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této knihy nesmí být reprodukována a šířena v jakékoli podobě bez předchozího písemného souhlasu majitele.

ISBN 978-80-247-9773-1 (ePub)

ISBN 978-80-247-9772-4 (pdf)

ISBN 978-80-247-5656-1 (print)

Úvod

Dávno, dávno tomu, co jsem opustil Trnávky, malou vesničku na úpatí Bílých Karpat. Přirostla k mému srdci během devíti let, která jsem v ní strávil a nalezl v ní nový domov. Ve stařičké škole mezi dětmi, ale i mezi bodrými sousedy v malebné hospůdce v Búrovcích na kraji řady vinohradnických búd jsem zaznamenal mnohé z toho, o čem budu vyprávět. A kdykoliv po letech Trnávkami projíždím asfaltovou silničkou z Chrástku, míjím její nejvýznamnější budovy – pálenici, školu, kulturní dům, obecní úřad, pekárnu a nákupní středisko, na dohled kostelíček obklopený alejí stoletých lip – podléhám nostalgickému pocitu, který mě vrací do časů malin nezralých.

Serpentýna té úzké asfaltky připomíná tkaničku z hotařovy boty ztracenou při pochůzce mezi vinohrady. Kdybyste snad nevěděli, kdo je hotař, stačí se zeptat kohokoliv z místních. Řekli by vám, že hotař se tady v Trnávkách odjakživa říká hlídačům sadů a vinohradů. A je tenhle trnávecký hotař Ignác Moštěk vrchností uznávanou, protože zatímco Paříž se pyšní Eiffelovkou, Plzeň pivem, Trnávky se chlubí vinohrady.

Révové keře, obklopující v přísných řadách ze tří stran vesnici, připomínají dobyvatelskou armádu, která obsadila návrší před Trnávkami a hodlá je před úsvitem přepadnout. Fantazii podněcují vzpomínky nejstarších vesničanů na pruskou vojnu, která se v šestašedesátém přehnala Trnávkami v podobě jedné unavené roty a zanechala zde stopu v názvu ulice vedoucí ze vsi právě na kopec Hradíštěk, odkud je možno pozorovat jak strategickou silničku, tak celý střed obce.

Trnávecký kronikář, učitel v důchodu Božetěch Kroupa, zapsal onu historku do obecní kroniky, do úvodní části Zkazky a vypravování starých Trnávčanů, takto: „V šestašedesátém přitáhli Prajzi do Trnávek od Brodu. Protože byli vyhladovělí, hned se pídili po něčem k snědku. Tak objevili ulici lemovanou švestkovou alejí. Švestky právě dozrávaly. Prajzi se svolávali, a protože neuměli pořádně česky, vykřikovali, že slívy jsou „sralé“. Tak dostala ulice vinoucí se z vesnice ke kopci Hradíšťku název „Srale“.

Takhle to zaznamenal Božetěch Kroupa, ale Trnávčané s jeho verzí nesouhlasí, nebo lépe řečeno nepovažují ji za úplnou. Ústy lidového mudrce, osmdesátiletého strýce Pavelčíka zvaného Babušák, popírají, že by název ulice mohl být odvozen z pouhého pokřiku Prajzů. Vcelku moudře soudí, že v paměti lidu tkví jen taková událost, která má nějaké konkrétní důsledky, jež na mysl lidu po delší době působí.

Babušák také rád vypravoval, jak to ve skutečnosti bylo. To, co jsme se dozvěděli ze zápisu kronikáře Kroupy, je podle Babušáka pouze úvodem celé historie. Prajzi se tehdy seběhli do ulice pod Hradíšťkem a pustili se do švestek zcela neohumně. Prostě cpali se jak Prajzi bez ohledu na to, že ovoce nebylo ještě zralé. Následky nedaly na sebe dlouho čekat. Pruskou rotu postihlo silné břicha bolení, škručení a běhání. Prajzi puzeni náhlými křečemi ve svých útrobách nevybírali místo a konali svou potřebu tam, kde právě stáli. Ba někteří nestačili prý ani rozepnout opasky svých mundúrů. Ještě dlouho po odchodu „prajské“ roty táhl se z ulice oblak zápachu a zamořoval okolí. Většina rodin usedlých v ulici se na čas odstěhovala do vinohradů a zde přečkala prušácký plynový atak. A ulici se začalo říkat „Srale“.

Nedivme se ovšem Božetěchu Kroupovi, že odmítal tuto verzi zapsat do kroniky. Dědic Komenského a ctitel Aloise Jiráska byl přesvědčen, že historie je učitelkou života a že tedy dějiny mají zaznamenávat pouze skutky ušlechtilé, které jsou stupněm na cestě lidstva k výšinám pokroku. Tím arci pokaděná trnávecká ulice nebyla.

Vidět v keřích vinné révy nepřátelské vojsko může skutečně jenom autorova obraznost. Trnávečtí sousedi se přidržují reality. Vědí, že ač mohou nízké keříky ověšené k podzimu střapci vína připomínat komukoliv cokoliv, jsou požehnáním tohoto kraje. Jsou darem přírody, neboť nápoj, který místní vinaři presují ze zralých hroznů a který kvasí a dozrává v boubelatých sudech ve sklípcích soukromých i ve velkém sklepě družstevním, je základem jejich slávy i bohatství. Slávy proto, že zdejší pěstitelé bývají úspěšní v degustačních soutěžích pravidelně pořádaných v Trnávkách i okolních vsích. Jen málokterou předsíň zdejšího vinaře nezdobí zarámovaný diplom za udělení stříbrné, či dokonce zlaté medaile v tomto nejpříjemnějším sportovním zápolení, které Dionýsos neprotlačil do seznamu olympijských sportů určitě jenom proto, že znaven vínem usnul před branami Olympie a prošvihl tak uzávěrku soutěže.

Bohatství proto, že takřka po celý rok přijíždějí do Trnávek zvědavci, kteří chtějí poznat, co to je ta Trnávecká jiskra, jak je zdejší víno hrdě nazýváno, vlastně za zázrak. Při prvním doušku zdá se víno takovému přespolnímu ochutnávači, zvyklému na těžká vína od Mikulova nebo Podivína, více kyselé, nežli jsou jeho chuťové orgány ochotny tolerovat. Avšak během dalších doušků dá zcela jistě za pravdu vinaři, že právě ona domnělá kyselost je známkou nejvyšší kvality.

Právě víno, jako je toto, může přinést zapomenutí na strázně všedních dnů a povznést ducha k výšinám blaženosti, bez toho, aniž by takového cestovatele při návratu do zemské atmosféry bolela hlava. To však ne-

jsou jediné a nejpodstatnější přednosti Trnávecké jiskry. Snad je to složením půdy či kvalitou spodních vod, zdejší víno vzbuzuje v ženách touhu po lásce a k jejímu naplnění potřebnou povolnost a v mužích opravdovou chlapskou sílu a mužnost. V obojím pohlaví pak nápaditost a fantazii ve vzájemných milostných předehrách a hrách, což lze nepřímo doložit neustále stoupající porodností v obci.

Argumentům tak závažným, přednášeným vinaři v sugestivním podání a výslovností obalovaného „l“, doprovázeným drobnými fígly, jako je krátké vypláznutí jazyka zformovaného do korýtka, dokáže odolat jenom zapšklý abstinent nebo pokrytecký mravokárce. Těch však navštívilo trnávecké Búrovce, jak zde jsou nazývány nadzemní vinné sklípky – búdy, naštěstí mnohem méně než těch, kteří je opouštějí obtíženi naplněnými demižony, aby si mohli pokoštovat i doma. Když říkám pokoštovat, mám na mysli pochutnat. Ale pochutnat si můžete i na kvašené okurce nebo vepřové kýtě s knedlíkem a se zelím, jenom víno se však dá koštovat a pokoštovat, prostě chutnat a vychutnat si nejen jeho chuť, ale i barvu, vůni, tvrdost, lehkost a množství dalších vlastností, které dokážou rozpoznat zdejší zkušení vinaři. Proto také víno nekoštují ze skleniček, ale koštůvek, což jsou nádobky speciálně jenom na víno, takové podlouhlé a úzké, jen tak na dvě tři malá upití, protože koštuje se po troškách. A z beček, jak se tady říká sudům, se víno vytahuje koštýřem, což je dlouhá skleněná trubice, která se nahoře rozšiřuje do baňky. Ten dlouhý úzký konec ponoří vinař do bečky a otvorem v horní baňce nasává, až je baňka plná vína. Pak přechytne horní otvor u úst palcem, povytáhne a dolní konec uzavře ukazováčkem. Koštýř si opře o rameno. Teď již stačí povolit ukazováček a z koštýře vytryskne pramínek zlatavého vína.

Po pravdě řečeno, Trnávecká jiskra není žádný zázrak, protože vesnice leží v nejsevernější části vinařské oblasti a slunce zde nehřeje jako dole na jihu, ale je to slušné víno a jde dobře na odbyt. A protože se dá výhodně prodat, musí se také hlídat, aby se z vinohradů na podzim, když dozrává, neztrácelo. Ne že by se ztratilo úplně, jenom by změnilo majitele. Šimon Zemek by si obral košík „burgundy“ z vinohradu Filipa Beneše, Filip Beneš, aby mohl vylepšit své bílé, by si vypomohl nějakým košíkem voňavé „pálavy“ z vinohradu Floriána Koníčka a Floriánu Koníčkovi by se zalíbily naběhlé bobule červeného „vavřince“ na vinici Šimona Zemka. A všichni společně by některý podvečer navštívili družstevní vinohrad, protože družstevní je vlastně společné, a tedy i jejich. Ztrátu by utrpěl vlastně jen někdo, ale celek by zůstal zachován. A o celek, o ten jde Trnávčanům nejvíc. Co na tom, když má jeden méně a druhý víc, hlavně když v globálu mají všichni dost.

Moc mravná ta trnávecká filozofie zrovna není, a proto se Ignác Moštěk, který je jinak po celý rok vrátným na družstevní farmě, stává od začátku září až do vinobraní hlídačem družstevního vinohradu.

„Ignáci, mrkni se i na můj…!“ říkají mu ostatní vinaři. A Ignác to rád udělá, protože ví, že jeho služba bude bohatě odměněna v naturáliích, takže bude mít po celý rok čím zahánět žízeň. Navíc je Ignác vdovec a nemá vlastně nic na práci. Tak celý podzim obchází vinohrady, vymýšlí nástrahy proti špačkům, prohání kluky a nekompromisně žaluje, zahlédne-li někoho v cizím vinohradě. Když je to na družstevním, dostane vetřelec pokutu. Je-li to na soukromém, dostane po hubě od majitele a ženské ho pomluví po celé vsi.

Není divu, že Ignác Moštěk, hotař trnáveckých vinohradů, je osoba vážená. A že silnice do Trnávek, kroutící se mezi vinohrady, připomene tkaničku ztracenou právě z jeho boty.

1. kapitola

Onoho krásného srpnového dne se rozvalovalo natemeni Hradíšťku pět kluků. Jeden znich pozoroval triedrem silničku. Když zahlédl postavu místního listonoše Metoděje Vrány, komíhající se napředpotopním bicyklu, prohodil lhostejně: „Metyn!“

Najeho poznámku však nikdo nereagoval, neboť každý ze čtveřice byl zaujat něčím jiným azřejmě důležitějším, nežli je nehrdinská postava trnáveckého pošťáka. Ba Franta Chlílíček, jemuž ostatní pro jeho technické zájmy přezdívají Edison, poznámku ani nemohl slyšet, neboť měl vtu chvíli nauších sluchátka přehrávače. Znich se doobou jeho uší linula hudba natolik agresivní, že její hlasitou produkci rodiče Edisonovi zakázali. Považovali ji totiž souhlasně snázorem většiny trnáveckých občanů zaekologickou katastrofu. Protože ani parta příliš nelnula ktomuto druhu hudby, aztoho důvodu již jeden Edisonův přehrávač vložila dohudebního herbáře tvořeného dvěma betonovými dlaždicemi, zvolil Edison přehrávač se sluchátky. Atak leže nazádech poslouchal Edison ony výkřiky hudebního zoufalství, zíral při tom pánubohu dooken apřemýšlel ospojení hudby abarvy.

Rostislav Nevařil, zvaný Nefka, žádné vážné zájmy jako Edison nemá. Jestli kdy oněčem snil, tak tedy nanejvýš otom, jak se dostat dokina nafilm mládeži nepřípustný. Anebo otom, jak to bude krásné, až bude moci chodit se starší omladinou dohospody napivo anafrťana. Ale protože mu stejně jako jeho kamarádům ještě není čtrnáct, zůstávají mu radosti mužů odepřeny. Čekání navelmi zvolna přicházející dospělost si krátí vymýšlením rozpustilých kratochvílí, které kontrastují sbezelstným výrazem jeho chlapecké tvářičky. Vtuto chvíli je zaujat slunéčkem sedmitečným, které mu špacíruje ponataženém ukazováčku. Je zvědav, kam poletí. Donebíčka, nebo dopeklíčka? Když se brouček zastaví našpičce prstu anerozhodně přešlapuje namístě, pomůže mu Nefka fouknutím. Brouček nestačí roztáhnout krovky ahavaruje kamsi dotrávy.

Daňo leží nazádech avzubech drtí stéblo. Mhouří přitom oči, jako by se snažil proniknout pohledem skrz polštáře bílých mraků amodré prostěradlo oblohy donitra vesmíru. Nikdy nevěřil nebeské teorii onebi sanděly, kterou vtloukal vhodinách náboženství jeho spolužákům dohlav farář Vilibald Kužílek. Příliš ho však nenadchla ani představa chladného nekonečna, pustého aprázdného. VDaňových představách je vesmír sluncem prozářená krajina, protkaná sítí cest, ponichž se pomalu avšemi směry pohybují vesmírné koráby podobné vozům zakrytým plachtou, snimiž brázdívali cesty pozemské jeho cikánští předkové.

Fera Ondráček má hlavu opřenou okmen trnky, jejíž koruna je obsypaná množstvím modrých plodů. Slamák mu sklouzl přes oči. Vypadá to, že Fera spí. Ale není to pravda. Fera je zasněný. Myslí totiž naNI. Neviděl JI celé prázdniny. Zkrásněla. Její zrzavé vlasy mu připomínají princeznu zpohádky oZlatovlásce. Kdoví, třeba se stane zázrak aten nový třídní je posadí vedle sebe… Fera nahmatal vtrávě švestku, líně se rozmáchl aposlepu ji hodil před sebe knevysoké zídce, která zde vystupuje ztravnaté zeleně.

Kdyby tu byl kronikář Kroupa, tvrdil by jim, že je to zeď bývalého ovčína, zpustlého aposléze zbouraného poprvní světové válce. Kluci však věřili dědovi Babušákovi, že je to zbytek trnávecké tvrze, poníž Hradíštěk dostal své jméno. Podle dědova vyprávění vedl prý zHradíšťku kožený most až naValy dovsi, tam, co je dnes stará škola. Tam prý byl trnávecký hrad obklopený vodním příkopem, pokterém zůstal uprostřed obce hluboký žleb.

Fera si představuje, jak by to bylo krásné, kdyby JI mohl dotakového hradu uvést aobklopit JI bohatstvím anádherou, jakou vídal vromantických filmech okapitánu Fracasovi aLaTourovi.

Pozorovatelem sdalekohledem přiloženým kočím je Matička, skutečným jménem Stanislav Kovář. Je zcelé pětice sice nejdrobnější, vyniká však bystrostí ducha arozhodností, takže je uznávaným vůdcem party.

Vzorném poli Matičkova dalekohledu se objevil dlouho očekávaný náklaďák.

„Matičko skákavá, už jede!“ zvolal chlapec, kterýmžto výrokem nám prozradil původ své přezdívky.

Ta slova probrala kamarády kživotu. Sny jsou náhle pryč.

Amísto nich náklaďáček, který těžce dýchá asupí počerné azakroucené tkaničce kTrnávkám.

„Tak ať se vám tady daří, pane učiteli,“ zavolal řidič azmizel vkabině. Vnáklaďáčku to zachrčelo, trochu se otřásl ase zaskučením se rozjel. Petr Mikeš mávl rukou napozdrav. Odpovědí mu bylo zahoukání, ale již zdálky. Stěhováček, který byl poslední spojnicí sbývalým životem, byl ten tam.

Teď bude mít domov tady.

Pohlédl před sebe atrochu se mu sevřelo usrdce.

Drátěný plot obepíná jakési staveniště, jehož prostředku vévodí dům. Vlastně to je ještě nedostavěný dům, protože chybějí vstupní dveře, fasáda, nátěry okapů adalších plechových částí, chodník oddomu ksilnici. Okna bez záclon zírají mrtvě doulice jako oči slepce. Avšude kolem plno nepořádku, stará prkna, kusy trubek aželeza, smotky drátu afůra dalšího haraburdí.

Ze všech domů, které Petr zatím vTrnávkách viděl, když projížděl návsí, je tento nejohavnější. Nedostavěné domy bývají stejně smutné jako ty, které jsou určeny kdemolici. Chybí vnich člověk, který je dokáže zateplit vůní domova. Ba nedostavěné domy jsou natom vlastně hůř. Ty nabouračku už lidem posloužily. Daly jim teplo, střechu nad hlavou, místo pro radost, koutek pro slzy. Zestárly veslužbě člověku amusí odejít, aby byly nahrazeny novými, modernějšími. Ale dům, který řemeslníci opustili předčasně, to je mrzáček odnarození. Nikdy zněho nevyroste nic pořádného, zůstane navždycky takový vyzáblý, ušmudlaný, otlučený. Nenatřené okapy budou rezivět, neohoblované prahy černat adům bude předčasně stárnout. Tenhle osud nejčastěji stíhá domy, které nikomu nepatří ajejichž obyvatelé jsou vnich jenom vnájmu.

Petr bezradně stojí nad hromádkou svého skromného majetku. Trochu málo nanákladní auto: dvě sportovní tašky sprádlem, spací pytel, krabice sknihami aokrasa Petrovy výbavy – vzrostlý fíkus. Krásou abarevností nemůže sice místní květeně konkurovat, zato důstojností avznešeností ano.

Mladík se ověsil taškami aspacákem. Pak zdvihl krabici sknihami akvětináč sfíkusem apravou nohou, jak káže pověra, překročil pomyslný práh branky. Okamžik předtím nakopl skřípavá dvířka před sebou. Dvířka ovládaná silnou pružinou se vracejí dříve asvětší razancí, než Petr předpokládal. Protože fíkus kráčí první, odnáší to nejvíce; náraz ho láme vedví. Ktomu všemu praská provázek odkrabice sknihami, knihy se sypou nahromadu společně shlínou zkořenáče. Tak to končívá, když pokrokový člověk, jako je učitel, propadne pověrčivosti.

Pustil izbylá zavazadla apohlédl doprázdných oken domu, jako by vnich hledal pomoc.

„Dobrý den,“ ozvalo se sborově zajeho zády.

Ohlédl se jen tak napůl hlavy, odpověděl drobným pokynem azačal se přehrabovat vesměsici knih, hlíny afíkusového listí.

Matička, Nefka, Daňo, Fera aEdison mlčky hledí přes drátěná oka plotu. Načapat učitele při takové lapálii, to je výhoda pro ně. Důležité je oni nepřijít. Nejlepší bude vyčkat, co se ztéhle situace vyklube.

Matička aEdison se pohupují vkolenou, Fera si cvrnká prstem dostřechy slaměného stetsonu, Nefka aDaňo mají ruce zkříženy naprsou povzoru Gustava Frištenského, který se právě chystá kodvážnému zápasu se Stevem Buldingem alias Černou maskou. Těchhle statečných je sice jen pět, ale vypadají, že vydají zadvacet. Nebo si to osobě aspoň myslí.

Zdá se, že je učitel doposud nevzal navědomí.

„My bychom vám mohli ipomoct, pane učiteli…!“

Mikeš se narovnal aotočil kbrance. Spohledem ztroskotance, dlouhé ruce bezradně svěšeny podél těla, zírá napětici kluků. Začíná mu být trapně. Navíc ty ohníčky vjejich očích. Veselá mysl? Anebo spíš škodolibost avýsměch? Vduchu rychle listuje teorií výchovy, zníž má státní zkoušku, ale vtuhle zatracenou chvíli se mu zté obrovité „bichle“ vybavují jenom spojky.

Jednu zásadu nemusí žákům ani učitelům nikdo vštěpovat, neboť obě skupiny souvisí spudem sebezáchovy: nikdy nedat najevo nejistotu. Proto izatěchto neobvyklých okolností zazní Mikešův hlas klidně asebejistě:

„Čemu vděčím zatu ochotu?“

„Jsme doma ktomu vedeni!“

Kodpovědi přidal Nefka úsměv typu Miloš Frýba, kterým dokáže vyprovokovat kvýrazným cholerickým projevům nervově labilní učitele. Kdoví, kde vypoutal pro tyto reakce termín „duševní exitus“.

Vpřípadě novopečeného kantora Petra Mikeše se duševní exitus nekonal. Což je dobře, neboť ještě není všem dnům konec. Ba vlastně ani začátek.

Čtyři bílé zdi aokno svýhledem nanepořádek před domem. Parkety nelítostně pobryndané supermanem. Ajedny dveře, které nejdou úplně zavřít, protože chybí klika. Mikešův pokoj moc vesele nevypadá. Kuchyňka je stejná, jenom menší, apři jedné zdi je kuchyňská linka.

Ale nadruhé straně je zde Petr svým pánem. Ato si vždycky přál. Často ho dráždila matčina starostlivost aotcovy věčné rady. Když skončil fakultu anaodboru mu nabídli Trnávky sbytem vnovostavbě, neváhal ani okamžik. Nevadila mu odlehlost vesnice odokresního města. Neodradily ho matčiny slzy, otcovy domluvy.

Rozhlédl se pomístnosti. Má, co chtěl.

Kluci byli víc překvapeni než on. Mysleli si, že nábytek má už uvnitř. Aono nic. Holé zdi advě tašky prádla, které mu pomohli přinést. Akrabice sknihami, podle jejich názoru zcela zbytečná.

„Matičko skákavá, načem bude spávat?“ kroutí hlavou Matička, když podrobí byt zevrubné prohlídce anenajde ani postel.

„Zatím natomhle.“ Mikeš rozkládá naparkety nafukovací lehátko.

„Ani stůl, židle, ani almara? Páni…!“ Daňo si až dosud myslel, že bez těchhle vymožeností civilizace dokážou žít jenom cikáni. Aon inový učitel. Vočích snědého cikánka Mikeš stoupl vceně. Ikdyž… Daňo ví. Sučitelem se musí opatrně. Ahlavně příliš nedůvěřovat.

„Přece nebudete spát nazemi?“ Matičkovi to nedá.

Mikeš krčí rameny.

„Tož to nechte nanás!“ Kluci nasebe mrkli aporozuměli si.

NaSlovácku dědil statek vždy nejstarší syn. Ti mladší ostrouhali mrkvičku. Museli jít sloužit zanocleh, stravu apár krejcarů. Vlastní majetek neměli. Byli to hofeři.

Tak tomu bylo před padesáti lety. Dnes jsou všichni sedláci vTrnávkách bohatí, protože jsou vdružstvu, akaždý má postavený dům. Někdo přízemní, jiný patrový. Kdo nemá svůj dům, stojí vočích Trnávčanů nanejnižší příčce společenských štaflí. Je to hofer. Třebas má auto, chatu atuzexové konto vbance, bez domu je nula. Protože dům je znakem bohatství idůstojenství. Propustkou dorady starších. Předpokladem kzískání domovského práva atím imožnosti zakoupit si natrnáveckém hřbitově hrobku.

Kdo nemá dům, je hofer. Těch místních je málo akaždý znich se chystá dříve nebo později stavět, nehodlá-li se co nejdříve vystěhovat. Zbylí jsou hofeři apřistěhovalci. Mezi ně patří iučitelé, kteří bydlí vpodnájmu či nabytovce. Narozdíl odzbylých cizáků, kteří pracují vdružstvu, učitelům to nedá nikdo příliš najevo. Protože tak zas Trnávčané omezení nejsou, aby nevěděli, že učitel je osoba chráněná obecním zájmem, protože učí děcka. Děcko vyroste, zdědí vinohrad. Amusí umět odhadnout, kolik mu letošní násada může vynést. Kolik utrží zaburgundu akolik zavavřince. Ajestli se vyplatí vinohrad pojistit. Akolik cukru přidat dodruháku, aby to Pražáci nepoznali.

No vida, jak je škola nepostradatelná.

Apak. Učitel píše posudky. Je vrůzných komisích avýborech. Hlásí domístního rozhlasu. Vede místní knihovnu. Aněkteří vyvolenci dokonce upravují předsedovi atajemníkovi dopisy, co jdou naokres, askládají slavnostní projevy.

Takže učitel je sice hofer, ale vlivný. Je lepší si ho nerozházet avycházet sním vdobrém. Proto, ikdyž učitel nemá dům, je vážený. Skoro jako hotař Ignác Moštěk.

Pravda, mladí už tyhle předsudky tak vážně neberou, ale staří mají pořád vdědině větší váhu. Děda Kovář by si vhospodě nesedl vedle cizáka, ikdyby mu měly nohy zdřevěnět. Ale když jde oto chudobnějšího obdarovat, akdyž ten chudobný je učitelem jeho vnuka, to má děda Kovář porozumění. „Dnes já tobě trochu, zítra ty mně hodně“ – to je sousedská výpomoc podle trnávecké filozofie. Děda Kovář je jedním zjejích vášnivých apologetů.

„Děkan, dědo,“ zvolal Matička, když děda pochvilce váhání, aby to nevypadalo, pokynul hlavou naznamení souhlasu.

„Nefko, poneseš přední čelo!“

Edison se chápe drátěnky, Matička sNefkou uchopili postel začela avlečou ji kdvoukoláku před Kovářovým stavením.

„Natu se vejdou idva,“ zhodnotil situaci Nefka, když starodávná bílá postel zaujala své místo nadvoukoláku.

„Proč by se měl sněkým mačkat najedné posteli, když naní může spát sám, to nechápu?!“

„Ty toho ještě nechápeš, Edisone,“ mávl rukou Matička. Avyměnil si sNefkou pohled kvalifikující Edisona jako ťululum. Vrchovatě naložený dvoukolák se rozjel Rybářskou ulicí krohu ulice VZáhumní, kde naně má čekat Daňo.

Vskutku. Vidí ho už zdálky. Je pohodlně usazen nanovotou zářící klozetové míse růžové barvy.

Jenomže Daňo vyvrátil jejich pochyby: „Třeba se bude hodit… Co já vím. Naněco!“

Tento odzbrojující argument doplnil sdělením, že jich mají doma ještě několik; Daňův otec Pišta je koupil, protože byly zlevněné.

Tentokrát valí oči iMatička: „Matičko skákavá, kdes ktomu přišel?“

Ferovi lichotí, že se stal středem pozornosti. „To maloval můj strýc… On je malíř!“

Table of Contents

Úvod

1. kapitola