Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Václav Vlk st.

Krvavé dozvuky války
Konec druhé světové války na českém území

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 5887. publikaci

Redakce Luděk Skok
Korektura Dana Řezníčková
Obálka, grafická úprava a sazba Tomáš Brejcha
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk FINIDR

© Grada Publishing, a. s., 2015

ISBN 978-80-247-9800-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-9799-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5593-9 (print)

Za spolupráci, informace a podporu děkuji:

Dr. Vladimíru Kaiserovi (Archiv města Ústí nad Labem),

Mgr. J. Preclíkovi (Muzeum města Ústí nad Labem),

A. Samkovi, kronikáři z Bělovsi,

Dr. E. Hahnové, historičce,

Dr. J. Čajové, historičce,

J. Čvančarovi (Ústav pro studium totalitních režimů),

Dr. V. Šustkovi (Archiv MHMP),

J. Sankotovi, dějepisáři a oblastnímu historikovi,

Ing. O. Dětákovi, kronikáři obce Srní–Boxgrün,

J. Wagnerovi – redaktorovi Neviditelného psa

a mnoha dalším…

1 Ohnivá předehra osvobození

Až dlouho vnoci toho únorového dne 1945 pootevřel strýc Jaroslav vikýř na střeše rodinného domku vKobylisích na okraji Prahy aškvírou se díval severním směrem. Vtu dobu už hlídky kontrolující zatemnění alegitimující opožděné chodce nebyly tak bdělé. Pootevřít vikýř vnoci, vprotektorátní Praze, adívat se kolem sebe mohlo být, vpředjaří roku 1945, smrtelně nebezpečné.

Tichá Praha ponořená do tmy válečným zatemněním vypadala na pohled jako klidné jezero pod sopkou, která se co nejdříve probudí. Češi čekali, co konec války přinese, protože již bylo téměř jasné, že Německo válku prohraje.

Řady nedávno postavených rodinných domků tramvajáků, drobných úředníků astátních zaměstnanců se táhly nahoru kvozovně. Naproti byla ještě temná pole, vedle vozovny se temně rýsoval Čimický háj. Tam nahoře, za střechami vozovny akapličky márnice kobyliského hřbitova, se na obloze rozlila rudě probleskující záře.

Strýc Jaroslav ovšem věděl, že by měl mít obavy, že je to nebezpečné. Ale nedbal výčitek své ženy, aby slezl dolů, ani proseb své švagrové, mé matky. Ten pohled zvikýře našeho rodinného domku jej fascinoval.

Ze severního směru tam za tramvajovou vozovnou hořelo nebe. Jakoby jakási podivná polární záře. Strýc se cítil být hlavou rodiny, protože můj otec nebyl doma. Táta jako člen odbojové skupiny, která nejprve vydávala ilegální časopis Vboj, apak pokračoval vpráci jako člen vedení ilegální odbojové skupiny Předvoj, měl jiné starosti. Situace kolem něj ajejich skupiny byla dramatická. Část členů Předvoje byla vté době totiž zatčena auvězněna vMalé pevnosti Terezín, ve věznici gestapa.

Ilegální organizace pracovaly vdůkladném utajení. Vté době už většina přeživších odbojářů spolu sÚVOD adalšími složkami připravovala pražské povstání.

Jak na severním obzoru za Prahou svítila tajemná záře, lidé zoken vyšších pater aze střešních vikýřů rodinných domků vyhlíželi tím směrem. Co se to tam proboha děje? Hoří snad Kralupy, kde je „petrolejka“? Nebo chemické fabriky vÚstí nad Labem jako vsobotu 16.prosince 1944? Nebo Záluží, kde se vyrábí syntetický benzin? Ovšem ta záře byla obrovská!

Mnozí doufali, že jim snad něco řeknou další den také sousedé zDolních Chaber, odkud bylo lépe vidět. Něco strašného anebo možná úžasného se určitě stalo.

Byl totiž 13 únor 1945. Nikdo netušil, že Spojenci právě bombardovali Drážďany. Dělo se to, co by bible popsala jako boží trest: „Nu 16:32, 33:“ „Země otevřela svůj chřtán apohltila je ijejich obydlí avšechny lidi, kteří byli sKoráchem (aprovinili se proti Bohu), ivšechen majetek. Asestoupili do podsvětí zaživa se vším, co bylo jejich, azemě se nad nimi zavřela; zmizeli zprostředku shromáždění… Země otevřela svůj chřtán apohltila je...“

Tak by mohla bible popisovat iosud Drážďan.

Když se za další dny Češi dozvěděli, co se stalo, cítili zadostiučinění, ale také hrůzu. Totéž mohlo čekat ije, pokud se věci vyvinou špatně. Mnozí se také obávali osvé blízké. Věděli, že vDrážďanech bylo také známé nacistické vězení, kde byli často popravováni Češi. Ataké že tam pracuje mnoho totálně nasazených Čechů.

Tehdy se mohli lidé jen dohadovat. Dnes si máme možnost přečíst zápisky lidí, Čechů, kteří tam byli vdobě náletu na Drážďany. Vybereme si je zknihy „Zapomenuté pohraničí“, vydané upříležitosti 710.výročí založení obce Šumvald uUničova (autoři: J.Kouřil, J.Bartoš aJ.Čajová. Nakl. JANUA):

Drážďany po bombardování

Zdroj www.kingsacademy.com

Jak se píše vknize ajak podklady zpracovala historička dr.Čajová, rodáci zUničova byli vdobě náletu totálně nasazení vDrážďanech anebo věznění vmístním nacistickém vězení, kde čekali na popravu. Atam také zažili nálet na Drážďany osobně.

Zprávy otom, jak to probíhalo aco se dělo, podal například severomoravský rodák Josef Kryl, který přežil bombardování jako zázrakem vtáboře staré cihelny, která snad pro svůj kulovitý tvar odolala náporu tlaku avydržela téměř nepoškozena na okraji města. Šťastně uprchl také F.Kropáč zTroubelic zpověstné věznice Matylda adalší.

Troubelice aUničov leží vOlomouckém kraji. Krátká informace oobci, odkud pocházela část mužů, jež zastihlo bombardování vDrážďanech, aodobě nacistické okupace zkroniky Zdějin Troubelic vletech 1938–1945 zde:

10.října 1938 byla obec obsazena německým vojskem azačleněna do tzv. Sudet. VTroubelicích vzniklo německé komisařství působící ipro okolní vesnice. Němci odstranili všechny české nápisy, zakázali činnost českých spolků, zavedli vázané hospodářství (potravinové lístky, poukazy na textil). Po přepadení SSSR (22.6. 1941) byl uželezničního nádraží vTroubelicích zřízen zajatecký tábor pro sovětské vojáky. Trpěli hladem alidé zobce jim tajně pomáhali. Vroce 1943 bylo vobci zabaveno 24 hospodářství isdobytkem (na hospodářství byli dosazeni jihotyrolští Němci, kde mnohde pro „nové majitele“ museli pracovat původní majitelé jako zemědělští dělníci) auzavřeny všechny živnosti. Němci také zrušili českou měšťanku avytvořili zde německou školu, do níž museli rodiče zapsat své děti, jinak jim hrozilo vězení. Učili zde němečtí učitelé.

Ivtéto obci vzniklo odbojové hnutí. Členové odboje opatřovali zbraně, léky, finanční prostředky, pomáhali uprchlíkům arodinám, znichž byl někdo vězněn ve fašistických věznicích akoncentrácích. Řada členů odboje byla gestapem odhalena auvězněna. Deset znich bylo popraveno. Nejtragičtější byl osud skupiny čtyř mladých občanů Troubelic, kteří byli spolu sdvanácti dalšími odbojáři zokolních obcí zastřeleni na vojenské střelnici uBratrušova 31.3. 1945, necelé dva měsíce před koncem války– bez rozsudku atajně.

6.května 1945 byla obec osvobozena Rudou armádou.

Přeživší auprchlí vězni vyprávěli:

Vcelách byli vězňové po čtyřech. Vjedné znich byli V.Šenk ze Šumvaldu, F.Kropáč aJ.Pospíšil zTroubelic aJ.Dubový zLazců (blízká vesnice). Ve vedlejší cele Jar. Konečný ze Šumvaldu, Jos. Malinek zTroubelic adva neznámí.

Události byly prvně popsány vseveromoravském týdeníku roku 1947 podle výpovědi politického vězně ing.C.R.Petříka: „Zkáza věznice Matyldy“.

… „Člověk je tvor, který se smíří se vším,“ říká se, ise šibenicí, nebo po našem vězeňském způsobu se sekyrou, která nás většinou čekala. Ať si to bral, jak chtěl, vždy to stejně skončilo. Za rozšiřování tajné protistátní organizace, za získání členů, za podporování nepřítele, vše byla příprava kvelezradě akončilo to vždy stejně.

Ale zde vkobce ti nezbylo nic než vzpomínky asnad plány. Aodomově se mluvilo vkobce č.116 právě večer 13.února 1945, kdy jsme ani netušili, že je to náš poslední večer ve věznici Matyldě. Hovořilo se dlouho do noci, každý osvém domově, oŠumvaldu, Troubelicích, Václavově...

Ztichla věznice, venku byla jasná únorová noc, zdálo se, že už bude vDrážďanech jaro. Ztichla icela 116.

Blížilo se kpůlnoci, když ticho porušily poplašné sirény. „Nálet!“ Budí nás Jenda aostatní se probírají ze spánku, protahují si údy, ono se na podlaze nespí nejlépe, máš-li boty pod hlavou.

Spíše ze zvědavosti než zpovinnosti hlásané vězeňským řádem vstávají, aby se podívali na tu krásu. Padáčků přibývá, světla snimi, vidíš krásně celé město slavnostně osvětlené avšichni jsme němí tou nádherou ohňostroje, za který měly Drážďany zaplatit tak draze.

Ičervená světýlka se objevila aklidně plavala nad námi po obloze. „Auž je sypou! Ale daleko!“ ulevuje si kterýsi. Cítíš, jak napjatě atiše očekává velké město, skryto kdesi pod tmou noci, tvrdé rány války.

Vlny výbuchů se blíží. Dunivý rachot vdáli je provázen třeskotem skla vokolí. To tabulky se vysypávají tlakem vzduchu. Sypou se zápalné bomby kolem nás.

Spokojeně astejnoměrně hučí ve výši letadla. Před námi ukazuje jedna zápalná bomba, co dovede.

Usedla si na půdě těsně ukomína. Vztekle prská svoje sliny do okolí. Kštice její zapálila již mansardu azavrtává se do stropu pod sebou. Zřejmě touží po zařízeném bytě, v5. poschodí již si posvítila na veškerý nábytek vpokoji, který zhltla vokamžiku. Ještě nepohltila zcela dveře, když se propálila do ložnice ve 4. patře, kde si ustlala vpeřinách, možná ještě teplých.

Zatím siréna oznámila konec náletu alidé se odkudsi vynořují aspěchají do svých bytů.

Ale zdá se, že ještě visí něco ve vzduchu. Slabé hučení vzbuzuje nedůvěru. Tu naráz bomba, druhá, třetí adále vlna za vlnou.

Uvědomujeme si, že skončila přestávka po prvním dějství.

Teď letadla nalétávají, vlna za vlnou, ke zničení pyšných Drážďan, hrdých na svoje obchodní úspěchy ivzámoří. Slyšíme zřetelně svištění padajících bomb, snažíš se vypočísti výšku letadel, ale nedaří se ti to, protože se nemůžeš za nic na světě soustředit.

Svištění je stále jasnější, slyšíš ho vpřestávkách mezi strašlivými detonacemi. Cítíš, jak se pomalu metr za metrem přibližuje smrt.

Okno dávno vypadlo, střechy dříve zasklené jsou pokryty oblohou. Vítr způsobený požárem nám věje prach apísek oknem do cely. Vzduch je plný kouře atepla apadá símě války.

Musí to být strašná rána, když dubové dveře praští avyletí nakonec isám železný rám ze zdi! Cosi nás vmáčklo do rohu ke dveřím, tlačíme se tam jako ovce vbouři. Kolem svět hoří, silná Matylda zpískovcových kvádrů, spjata hustými stěnami kobek, odolává zřícení, svíjí se, praská vbocích, houpe se údery, jež zasahují iji. Letecký motor, hvízdnutí, mohutný výbuch, cítíš, že tě cosi vyzvedlo od podlahy.

Žiješ? Zdá se, že ano, protože sleduješ další peklo. To si právě střecha té vysoké budovy sedla na dvůr. Teď padají na stropy nad námi zápalné bomby aslyšíš, jako by někdo házel hrách na tenkou desku nad tebou.

Zcel je slyšet zoufalé volání, praskot rozbíjených dveří, lámaných stolů alaviček. Demolovali jsme též své chudé zařízení, bohužel dveře jsou pevnější, než si myslíme. Vzduch je horký kzalknutí, věznice celá hoří.

Nadarmo bušíme na dveře. Prožíváš dlouhé vteřiny před smrtí ačekáš, kam dopadne teď ta bomba, která tak zřetelně hvízdá, akam ty další... Před očima ti probíhá tvůj život, tvojí drazí atvé potřebné plány.

Kdosi otevírá cely klíčem dozorce, který zaplatil horlivost ve službě životem, když nechtěl vydat klíče.

Některé cely není ale možné otevřít, zámky jsou pokřiveny, nelze jim pomoci. Tam jsou také naši. Sbohem!

Již hoří podlahy aschody, plamen šlehá odspodu, šplháme po traverzách, zápalné prskavky poskakují zmísta na místo. Jen dolů, někam do sklepů, ven!

Jsi vpřízemí, probíháš plameny, mříže brány jsou rozevřeny, ale za nimi jeden plamen, jako rozdmýchaná pec, jako výheň. Kam?

Někteří vbíhají do plamenů, buď smrt, nebo svoboda. Couváme do podzemí věznice, kde řádí požár na chodbách, skladištích materiálu.

Klopýtneš přes omdlelé. Za tebou plamen, ty smokrým kapesníkem na tváři, bez kabátu, vše jsi zahodil, hrstka lidí je stlačena vpodzemní místnosti, dále to nejde.

Kouř tě zbavil rozumu. Všichni již leží na zemi, ústa na chladivém betonu. Češi, Němci, Italové, Francouzi, vězňové, vojáci adozorci pohromadě pod sesutou věznicí.

Uvědomuji si, že mačkám vruce malou fotografii zdomova. Ta jediná mi ze všeho zbyla. Posunul jsem se na zemi anarazil hlavou na železný rám vzduchového větracího kanálu podzemí.

Závěr poklopu je zabetonován do podlahy. Spolu spřítelem zLitovle pokusíme se malou pumpičkou vydrolit beton kolem závěru. Máme málo sil, beton se drolí pomalu azávěr je zabetonován železným křížem vpodlaze. Kříž je přichycen šroubkem.

Když se pumpička přerazila, zdála se situace zpečetěna. Beton nepovolil.

Ale zázraky se dějí, poznal jsem to, když se uražený vzdušník pumpičky svými vnitřními závity dal nasadit na hlavici šroubu ašroub se otočil.

Rychle byl poklop otevřen anastal silný tah větracího komína, kde nahoře všechno hořelo. Nasával se sice horký kouř zokolí, ale chladný čerstvý vzduch se táhl při podlaze. Téměř všichni omdlelí se zakrátko probrali azačali uvažovat, jak ven.

Vzdušným kanálem to nešlo, řítil se do něho shora horký popel. Vokolních skladištích nalezeno nářadí ajím dozorci avojáci vylámali otvor ve zdi svým „spoluvězňům“.

Akdyž se již šeřilo nad hořícími Drážďany, vyklouzlo vylámaným otvorem na svět několik přátel početné družiny zatčených členů organizace, zatímco Matylda pohřbila vsobě řadu našich nejlepších přátel.

Tento zázrak zachránění si každý náležitě uvědomil při pozdějším útěku městem mezi hořícími budovami aohořelými mrtvolami. Cítil se jak znovuzrozen, snovou nadějí ana svobodě, ačkoliv se nad ním vznášel trest smrti, třebas jen pro útěk zvěznice za bombardování, akul další svoje osudy, které se vtak mnoha případech rozplynuly na obsazených hranicích protektorátu. Ukázalo se, že to byl jen článek řetězu, který byl pak ještě nekonečně dlouhý.

Oběti bombardování vDrážďanech

Zdroj Wikimedia Commons

Čest budiž všem, aobzvláště přátelům zNemile, Troubelic, Šumvaldu, Písařova...

„Vzpomínáme na vás anezapomeneme!“

Tolik úryvek zpamětí účastníka ing.C.R.Petříka.

Ktomu krátký popis osudu dvou šťastných krajanů, Fr. Kropáče aJosefa Pospíšila zTroubelic, jimž se přes uvedené překážky po pěti dnech plných obav zprozrazení podařilo šťastně se vrátit do rodné obce. Cestou byli třikrát vyšetřováni pro podezření zútěku, ale František Kropáč mluvící dobře německy se hrubě dožadoval ochrany jako „bomben-beschädigt“– jako poškozený bombardováním.

Štěstí měli obyvatelé cely František Kropáč, Josef Pospíšil zTroubelic, Václav Šenk ze Šumvaldu aJaroslav Dubový zLazců, že se jim společným úsilím podařilo vyprostit se proraženými dveřmi na chodbu.

Zabouchali na pevné dveře cely nešťastných sousedů apádili mezi prvními do neznámých hořících Drážďan.

Opáleni žárem snažili se dostat neznámými ulicemi ven změsta, z„hirošimského pekla“. Zahynulo zde o50 tisíc lidí více než vHirošimě. (Počet mrtvých je dodnes neznámý, údaj je převzat zpropagačních materiálů nacistů, které tehdy všichni brali za pravdivé. Dnes se mluví o15–25000 mrtvých.)

Shodou okolností byl jedním letcem nad Drážďany František David zBohuňovic, tehdy pilot anglického letectva, známý moravským zemědělcům jako výkupčí aodhadce dobytka při svodech vUničově.

Vhrůzném tom pekle se první zuvedené čtyřky ztratil V.Šenk. Oněco později Jaroslav Dubový. Byli zachyceni adomů se vrátili až po 9.květnu.

F.Kropáč aJ.Pospíšil se velmi těžko dostávali zneznámého velkého města. Časované bomby ahořící asfalt, to vše jim ztěžovalo orientaci. Částečně si oddechli do rána na hřbitově, schováni za pomníky. Ráno se vydali směrem na Pirnu. Předtím svlékli zahynulé civily (mrtvoly) aoblékli si jejich šaty, aby nebyli nápadní trestaneckým oděvem. Vydávali se dle okolností za nasazené na práci vDrážďanech, jimž vše shořelo achtějí se vrátit domů.

Vté době byl hořící obzor na severovýchodě vidět izkrušnohorské vesničky. Vtomto jaře roku 1945, odhadem tak odva měsíce později, jak mi vyprávěli místní sudetští rodáci, vhlavní obytné světnici rozlehlého selského horského stavení vobci Boxgrün– Erzgebirge (vKrušných horách), připravovala selka, sudetská Němka, svým dvěma nepříliš vítaným návštěvníkům snídani. Dva důstojníci SS jedli aoněčem se radili. Když před pár dny přitáhli, měli ssebou dvě zajatkyně. Mladé ženy, snad Rusky, obě hovořily jak rusky, tak německy asnad ifrancouzsky. Byly hubené, ale celkem čisté, ajistě že nesnídaly ustolu aže vnoci spaly na slámě ve stáji.

Horská vesnice Boxgrün – Srní dnes

Foto autor

Selka nebyla ze dvou zajatkyň nikterak nervózní. Vhorské vesnici vSudetech byli, tak jako prakticky ve všech zemědělských usedlostech, zajatci na práci. Muži byli varmádě aněkdo na polích pracovat musel. Byli to Francouzi, snad Holanďani, nějaký Bulhar, možná Italové. To už nikdo přesně neví. Podle hlášení nacistických úřadů na jaře 1944 bylo nasazeno vSudetské župě jako pracovní síla 48808 Rusů aPoláků, 43686 Ukrajinců aBělorusů ataké 19346 Francouzů, jako váleční zajatci pak 26918 Rusů, 1557 Poláků, 2129 Ukrajinců aBělorusů arovněž 20041 Francouzů.

Zpočátku byli zajatci pro celou ves ubytováni vjedné nevytápěné velké místnosti na statku uprostřed obce, kde je hlídala stráž. Pak byla trvalá hlídka odvolána astráž byla jen občasná azajatci spali po domech. Jistě že ve stájích anebo chlévech, to se kontrolovalo! Nebyla vzácná udání na to, že někteří sudetští Němci dokonce snídají aobědvají ujednoho stolu (víc jich většinou vdomě stejně nebylo) se zajatci. NSDAP takové chování kontrolovala apřípadně náležitě trestala. Zajatec je totiž jen mluvící otrok-podčlověk.

Selku tedy oba esesáci ajejich dvě zajatkyně ani moc nepřekvapovali. Poslouchala na půl ucha, co si oba muži povídají, když najednou zbystřila pozornost. Jeden zmužů pravil: „Tak zítra půjdeme. Jen je potřeba to vyřídit stěma ženskýma.“

Myslel ony dvě ruské zajatkyně, které ssebou táhli, jak říkali, už od Leningradu. Jako tlumočnice. Ikdyž nebylo naprosto jasné, zda ty Rusky jsou Židovky anebo ne, bylo přísně zakázáno mít pohlavní styky árijců spodřadnými rasami. Každý znal norimberské zákony.

A nejen to. Když jednou potřeboval jeden zajatec vzimě za mrazů klékaři (byla na něm vlastně závislá sudetská rodina, kde otročil) asešel dolů do údolí 5km kautobusu, nechala jej jedna aktivní Němka zautobusu vyhodit, ikdyž by stál jen na schůdcích. Protože podle ní zajatec stejně jako Žid nemá právo jezdit německou hromadnou dopravou. Přes opatrné protesty jeho doprovodu musel ven do mrazu ajít pěšky.

Selka byla zvědavá, co sženami chtějí udělat, aoba esesáci bez rozpaků odpověděli, že už jim na nic nejsou, že už bude konec války, atak je někam vyvedou atam je zastřelí.

Selka se zděsila. Jak zté představy, tak, jak si můžeme domyslet, lidsky pochopitelně ztoho, co bude vesnice dělat sdvěma mrtvolami. Ve vesnici není ani hřbitov, anavíc je konec války na krku. Co až přijdou Rusové?

Tak se pustila soběma esesáky do diskuse. Aby je nezabíjeli aproč je vlastně chtějí zabít?

„Co bychom snimi asi dělali?“ odporoval esesák. „My jdeme ke svým, anavíc nemáme ani jídlo. Kdo by je živil?“

Selka řekla, že jídla mají dost, tedy hlavně brambor, aukázala jim „krecht“ naplněný bramborami. Takže jíst mají co. Oba nacisté se nakonec dali přesvědčit aRusky milostivě nezastřelili. Obě Rusky pak prý zůstaly na statku. Co se snimi pak stalo, už není známo.

Ztéto vesnice bylo zařazeno do odsunu zpočátku jen několik rodin, postupně pak odcházely další avsedmdesátých letech už byla vesnice až na stařenku Kilián, sponěkud pomateným synem, prázdná. Sní si chodila moje maminka německy „pošprechtit“, protože Frau Kilián neuměla do smrti ani slovo česky.

Sobcí Boxgrün se však ještě vknize setkáme.

Skutečné dějiny našeho státu vedvacátém století

se až na rok 1918 ve školách vpodstatě neučí. Po pravdě řečeno se našim učitelům, či spíše učitelkám, ani nedivím.

Politické zvraty unás byly ve dvacátém století tak divoké, že se prakticky co dvacet let měnili „hrdinové“ ve „zločince“, miláčci národa ve vyvrhele. Prostě politické systémy aoficiální vládci se měnili jako sochy na pražském orloji. Ajedni tvrdili, že jsou zde „na věčnost“, neb mají požehnání od boha. Druzí, že je demokracie už napořád, třetí, že je nutno přijmout jejich vládu za fakt apodřídit se jim, protože oni jako „tisíciletá říše“ patří knadlidem. Aby byli vystřídáni „táborem míru asocialismu“, budovaném na hromadách mrtvol.

Po sametové revoluci jsme měli dospět, jak nám tvrdil ve své knize „Konec dějin aposlední člověk“ Francis Fukuyama, kpřesvědčení, že už se nikdy nic zásadního nezmění. Pod klíčovým pojmem „konec dějin“ se vknize nemyslí konec přirozeného cyklu zrození, života asmrti čili nějaká likvidace lidské společnosti, nýbrž to, že ustane vývoj fundamentálních principů ainstitucí, protože všechny skutečně velké (historické) otázky budou již zodpovězeny. Nebyly, jak víme po pár letech.

Na začátku dvacátého století se učily děti ve školách pod obrázkem císaře pána:

„Zachovej nám, Hospodine

Císaře anaši zem

Dej, ať zvíry moc mu plyne

Ať je moudrým vladařem…“

Aby pak oslavovaly „tatíčka Masaryka“ azpívaly „Kde domov můj“ aktomu hned „Nad Tatrou sa blýska“. Aoslavovaly legionáře. Jejich mladší sourozenci se ve škole učili nazpaměť: „Adolf Hitler war geboren“…, apotom téměř plynule přešli přes Beneše na vůdce světového proletariátu ageneralissima Stalina, aby se za pár let vytrhávaly jeho obrázky zučebnic…atd., atd.

Takže nelze se učitelstvu moc divit. Dnešní doba přinesla také nové pohledy na dějiny. Tak přestalo být pro mnohé „politicky korektní“ ukazovat, co se skutečně dělo za války zde vprotektorátu ave Slovenském štátu aco pak se skutečně stalo po válce. Historie byla „vypreparovaná“, odlidštěná, překroucená. Po převratu zvaném „sametový“ se pak po nějakou dobu téměř jakékoliv poznámky, fotografie anebo dokumenty ozločinech nacistů, ale ioRudé armádě zvětšiny médií, ale izučebnic na mnoho let vypařily. Jako pára nad hrncem.

Bylo totiž nutno vstoupit do Evropské unie aNATO. Ajak řekl vté době významný polský diplomat Wladyslaw Bartoszewski na téma diskusí se sousedy ajejich opakovaných mediálních útoků na Československo (později Českou republiku) aPolsko: „Když je holka chudá aošklivá, tak musí být alespoň hodná, aby si ji někdo vzal.“

Popřevratoví nadšenci náhle hromadně zapomínali na vítání Rudé armády vPraze, začali ukazovat „nadšené vítání US Army vPlzni. Ale to, že americká vojska tvrdě bojovala oCheb aokolí sNěmci avSokolově, tehdy zvaném Falkenau, kde osvobodila tato vojska jeden zodporných koncentračních táborů plný mrtvol, otom mluvit nebylo „salonfähig“. Abychom někoho neurazili.

Takže jen pomalu, po částečném uklidnění aoteplení vztahů mezi Čechy aNěmci, hlavně sudetskými Němci, apo vzpamatování se zmnoha politických zvratů je možno podívat se na to, proč ajak umírali na samém konci války lidé na území Československa.

Obvykle se uvádí, že Čechoslováci alidé stojící na straně Spojenců:

1) zemřeli při potlačovaní povstání– především vPraze ave středních Čechách, ale například ivPřerově, na Zlínsku, vjižních Čechách ana dalších místech;

2) zemřeli při bojových akcích ustupujícího wehrmachtu na celém území, tehdy rozděleném do protektorátu aSudet;

3) zemřeli vtransportech zkoncentračních táborů apři pochodech smrti. Při tomto hromadném, plánovaném aorganizovaném vraždění zahynulo mnoho cizích státních příslušníků desítek národů, ato nejen Židů. Transporty apochody smrti probíhaly vzápadních, jižních avseverních Čechách apo celé Moravě. Počet mrtvých se jen odhaduje;

4) po protektorátu aSudetech byly voděny také kolony ruských, ale ianglických, francouzských adalších zajatců. Například na severní Moravě se pohybovala kolona asi 50000– čtete dobře, padesáti tisíc– ruských zajatců;

5) civilisté apartyzáni umírali také při protipartyzánských operacích na východní Moravě– vypálení Prlova, Ploštiny iVařákových Pasek atd.;

6) dosti velké ztráty na to, že byl konec války, často již nečekané, byly po bombardování, ato jak letci západních spojenců, tak sovětského letectva, které bombardovalo české území ještě mezi 8. a10.květnem 1945;

7) na konci války došlo knejvětší hromadné popravě českých odbojářů vrámci transportu KL3, vyslaného zBrna do Mauthausenu, další hromadná poprava byla uskutečněna vMalé pevnosti Terezín na odbojářích zilegální skupiny Předvoj.

Pro dokreslení situace je nutno opět obnovit poněkud „zapomínané“ informace, že při osvobozování ČSR padlo 144000 sovětských vojáků azraněno jich bylo 411514. Celkem tedy měli Sověti na tomto území, kde se prý podle obecného mínění „nic nedělo“, ztráty padlých, raněných apohřešovaných 551432 osob. Tedy více než půl milionu vojáků.

Poněkud se také zapomíná na padlé příslušníky wehrmachtu, SS aVolkssturmu na našem území, na Rumuny adalší spojenecké vojáky.

Jen Ostravsko-opavská operace (10.března–5.května 1945) stála Němce 100000 mrtvých, zraněných apohřešovaných a150000 zajatých, během Bratislavsko-brněnské operace 25.března–5.května 1945 se ztráty odhadují na 30–40000 mrtvých Němců.

Podíváte-li se do většiny článků aknížek oté době, nic se nedozvíte třeba otzv. národních hostech vdobě protektorátu. Statisíce lidí, většinou Němců, kteří prchali před východní frontou akončili často na území ČSR, ato jak vSudetech, tak vprotektorátu, jako by nebyly. Kolik znich zemřelo ajak, se dodnes neví. Ato se netýká jenom jich.

Dnes si můžete koupit včeštině desítky knihy oslavujících Hitlera ajeho generály či vojska SS, různé pamflety ajen lehce zakrytě oslavná dílka o„německých vojácích“ astatečném wehrmachtu.

Jaký to rozdíl třeba od Německa, kde se pořádají výstavy ozločinech nacismu, ozločinech wehrmachtu, děti se učí, co to byl nacismus či holocaust… Nebýt záslužné práce druhého programu ČT, kde běží často ovšem zahraniční dokumenty, amožnosti najít historické informace na různých kanálech sestavených ze zahraničních dokumentů, většina lidí unás by žila vdojmech, které začala oprotektorátu vytvářet za okupace nejprve nacistická propaganda, později si je upravila sovětská propaganda anakonec se to vše snaží „dotvrdit“ dnes různí „hledači“ pravdy ačeských zločinů.

Místo dokumentů ainformací jsme již dvacet let zaplavováni články ajakoby „dokumenty“ ozločinech Čechů na nevinném německém obyvatelstvu. Výsledek se dostavuje. Mladí lidé nadšeně, aby prý pochopili „dějiny“, putují pěšky po trase „pochodu smrti“ (vyhnání Němců zBrna 30.května 1945), aniž vědí cokoliv, co se vlastně vBrně vletech 1938 až 1945 dělo. Tuhle zase jakýsi diskutér na netu prohlašoval, že pochody smrti byly, když dozorci „opustili“ vězně zkoncentráků ati pod vedením svých kápů šli mezi civilisty hledat potraviny…

Ani někteří dokumentaristé nezůstávají pozadu. Režisér Vondráček ve svém TV dokumentu „Řekni, kde ty hroby jsou“ asvém nejslavnějším díle „Vraždění po česku“ neustále omílá mantru ozločinných Češích a„partyzánech posledních pěti minut“, páchajících zločiny na „nevinném německém obyvatelstvu“.

Přesně tak, jak to opsali podle hesla Hitlerova ministra propagandy Josepha Goebbelse: „Stokrát opakovaná lež se stane pravdou.“ Což bohužel dělá určitá část německé, sudetoněmecké, ale ičeské propagandy už sedmdesát let.

Svět voněl šeříky apáchl mrtvolami

Největším současným problémem pohledu na naše dějiny za války apo roce 1945 je to, že zněkolika na sobě nezávislých příčin v„paměti národa“ vytvořil azasekl obrázek „Osvobození 9.května 1945“ podle sovětského mustru. Dodnes je sosvobozením spojena jako nejpopulárnější představa sovětského tanku, jak vítězně vjíždí do Prahy, na jeho pancéři sedí rozesmátí rudoarmejci, dívky vkrojích jim házejí kytice šeříků avšude je krása, radost amír. Jistě že je to možno částečně pochopit. Obrovská, nelíčená anepopsatelná radost, že skončila válka, že ji lidé vůbec přežili, vděčnost Sovětům za osvobození, brané jako záchrana celého národa před neslýchaným tyranstvím anebezpečím vyhubení všech Čechů, mne, tebe, mojí ženy, našich dětí, našich rodičů, prostě všech podle libovůle nacistů, hluboká nenávist ke všemu německému avděčnost, kdy slova komunistického básníka S.KNeumanna mysleli všichni vážně:

Vám poděkování alásku vám,

kéž zněly by jak zvony,

vždyť já ne sám,

jsou nás už miliony.

Snad všichni se vám jednou vněčem vyrovnáme,

teď poděkování vám aspoň posíláme.

Dost těžko dnes popsat tu atmosféru, jak ji popsal František Hrubín:

Nad městem oblaky máje

vdým požárů se promění

avkrutých mozcích už zraje

jen smrt amučení,

smrt stařen, žen adětí,

už není slz, už není slz,

jen rány, první, druhá, třetí...

ačtvrtou nestihls ty mrtvý na své barikádě,

ta čtvrtá patří nám,

někomu znás vté řadě,

vníž končím, začínám,

já, bezejmenný, já,

já voják svého lidu.

Krasnaja Armija,

pomoz mi, slyš mou bídu,

jsem tu sám

amám jen holé ruce...

Patetické? Přehnané? Zkuste si představit šest let života, kdy každý Němec byl něco víc než vy, kdy mohli kdykoliv přijít vnoci azabušit na vaše dveře apak byste navždy zmizel, anebo celá rodina, po které by zbylo jen červené oznámení vylepené na zdi: popraven za schvalování atentátu (bylo popraveno více než 5000 lidí, jen malá část na kobyliské střelnici).

Že naše představy okonci války unás jsou směsí „implantovaných vzpomínek“ apropagandy, si můžeme hned ukázat na symbolu „Osvobození Prahy dne 9.května 1945“, že často je vše jinak, než to bylo následně vykládáno. Nejslavnější připomínkou osvobození byl tank vystavený vPraze na Smíchově. Kam ovšem nikdy nedojel.

Ajak to bylo stím tankem doopravdy? Dne 9.5. 1945 v10 hodin ráno, tedy vdobě, kdy už podle obecného přesvědčení, našich učebnic isudetoněmecké propagandy bylo dávno po válce, vyrazila zokolí Prašného mostu voblasti Hradčan průzkumná skupina tří tanků T-34; čísla 23, 24 a25 pod vedením poručíka Gončarenka směrem kcentru města.

Jela serpentinami Chotkovou ulicí ke Klárovu. Gončarenko vedl skupinu vtanku č.24. Když projížděl zatáčkou ke Klárovu, nevšiml si několika německých stíhačů tanků Hetzer dole na náměstí. Jeden zhetzerů pohotově vypálil, Gončarenko byl na místě zabit ajeho český průvodce přišel onohu. Granát pak explodoval na rohu domu za tankem, jak je patrné ze snímku.

Asi zúčastnění netušili, že podle dnešního dějepisu už tam dávno neměli být. Asi to tehdy Gončarenko nevěděl, ani to nevěděli tankisté wehrmachtu vhetzeru. Což byla jedna znejnebezpečnějších nacistických protitankových zbraní, která vPražském povstání bojovala na německé straně.

Vrak tanku, ve kterém vjednom zposledních střetnutí druhé světové války vEvropě, ráno 9.května 1945, na Klárově padl gardový poručík Gončarenko

Zdroj clanky.nezvedavec.org/clanky.html

Na podstavec pod „osvoboditelský“ tank byl prý na zásah samotného „voždě“ (rusky vůdce) Stalina včervnu roku 1945 od Drážďan přivezen těžký tank IS-2; vypadal mohutněji než lehčí T-34. Iočíslován je špatně, takže se jednalo ochybné číslo ityp tanku.

Jak vidno ze snímku, tank poručíka Gončarenka byl typ T-34 zrovna tak jako ostatní zjeho skupiny. Nakonec skončil natřený narůžovo partou mladých politicky uvědomělých „umělců“ arůzných rychlokvašek vdobě, kdy už bylo po všem. Jak to říkal Jan Werich otěch „hrdinech“, co shodili vříjnu 1918 naproti Národnímu divadlu do Vltavy toho „… n-e-n-á-v-i-d-ě-n-é-h-o rakousko-uherského orla“. Když už jim nemohl nic udělat. Takových hrdinů je…

Nakonec byl ten tank, ze kterého se stal postupem doby symbol komunismu, anikoli toho osvobození, zpodstavce na Smíchově odstraněn.

Aod roku 1996 relikvie mírumilovně odpočívá ve vojenském muzeu vLešanech uPrahy. Vroce 2000 byla opatřena další vrstvou růžového nátěru. Tank lze bez problémů najít hned uvchodu do areálu muzea.

Už toto poněkud vyvrací představu, Sověty zideologických důvodů dlouho prosazovanou, že Rudou armádu vČechách ana Moravě vítaly jen rozjásané davy, nacisté vlastně už jen utíkali kAmeričanům. Všude všechno kvetlo, kolaboranti byli potrestáni aNěmci už nebyli žádný problém.

Bukolická krajina plná nadšených Čechoslováků asklíčených sudetských Němců, vzemi, kde se údajně vlastně za války toho příliš mnoho, nepočítáme-li heydrichiádu aodvlečení českých Židů aCikánů do koncentráků, zase nestalo. Bomb spadlo jen pár, ato skoro omylem. Zemský ráj to na pohled. Nic není tak nepravdivé jako tato představa.

Pravda je však to, že co se týká následků nacistické německé státní ideologie, jak říkal Rudolf Vrba (jeden zmála těch vězňů, co přežili útěk zOsvětimi), šlo vdějinách onejvětší organizovanou loupežnou vraždu, podporovanou aprováděnou prakticky celým německým národem. Nacistická ideologie, sníž se nadšeně ztotožňovalo 90% Němců, byla jen zástěrkou pro loupež majetku lidem istátům avraždění celých národů.

Co to vlastně bylo za dobu astát?

Ten „Protektorat Böhmen und Möhren“ (protektorát Čechy aMorava)– jak vypadal akde ležel? Je tedy asi na místě podívat se na tehdejší události nikoli jako na uzavřené výseky, ale jako na děje, které mají svoji logiku asvoje místo vprostoru avčase.

Jistě že to bude poněkud složité. Jak říká Nassim. N.Taleb ve světově známé knize „Černá labuť“:

Pohlednice Sudety 1938

Archiv autora

„Problém zpětné konstrukce: Je snazší předpovědět tvar loužičky vzniklé táním kostky ledu nežli zpohledu na loužičku odhadnout tvar ledového tělesa. Tento problém vrhá podezření na narativní (vyprávěcí) disciplíny ahistorické zprávy.“

Pokusím se býti co nejméně „narativní“ (zanglického „to narrate“, které má význam „říci nebo napsat něco“). Včeštině se překládá nejčastěji jako vyprávění. Tedy co nejvíce pracovat s„tvrdými fakty“.

Večerní České Slovo, Plzeň, 3.června 1942

Vsále brněnského Dopzu (areál kina Scala) se 3.března 1944 konala manifestace kolaborantů zKuratoria

Archiv autora

ČTK: rozsudky smrti za schvalování atentátu

Archiv autora

Vylepená vyhláška opopravách

Archiv autora

Ve skutečnosti Češi nikdy nepřestali nacistům vzdorovat. Odboj doma byl zahájen ihned po okupaci ajako již za první světové války jsme vytvořili isvé zahraniční jednotky.

VSovětském svazu vznikl 1. československý armádní sbor, ve kterém bojovalo více než 60000 čs. vojáků adošli na své cestě až do Prahy.

Spojenecké armády aoddíly:

– partyzáni ze Slovenského národního povstání, složení zdobrovolníků azbývalých vojáků Slovenského štátu, kteří povstání zahájili;

– wehrmacht;