Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joe Navarro

Tři minuty do soudného dne
Příběh největší špionážní aféry v dějinách USA

Přeloženo z anglického originálu knihy Joea Navarra Three Minutes to Doomsday,
vydaného nakladatelstvím Simon & Schuster, Inc., New York, USA, 2017.
Copyright © 2017 by Joe Navarro
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6682. publikaci

Překlad Dan Helekal
Odpovědná redaktorka Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Dan Helekal
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 360 včetně 8 stran fotografické přílohy
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9927-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9926-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5692-9 (print)

Mé dceři Stephanii – abys konečně věděla,
proč jsem tak často býval pryč.

O AUTOROVI

JOE NAVARRO působil dvacet pět let v FBI jako zvláštní agent se zaměřením na kontrarozvědnou činnost. Zároveň byl zakládajícím členem elitního programu behaviorální analýzy, vedeného divizí FBI pro národní bezpečnost. Tento program se zabýval studiem chování špionů, teroristů a zločinců. Po svém odchodu od FBI se začal věnovat přednáškám a psaní publikací na téma lidského chování. Mimo jiné je autorem mezinárodního bestselleru Jak prokouknout druhé lidi. Více informací o Joeovi najdete na internetových stránkách JNForensics.com.

ŘEKLI O KNIZE

„Naprosto strhující. Špionážní příběhy ze skutečného světa jen výjimečně nabízí podobně mnohovrstevné postavy. Tato kniha, stejně jako její vynikající autor, velmi dobře rozumí tomu, co pro lidi – ty dobré i ty špatné – představuje neodolatelnou motivaci. Jak se jednotlivá odhalení stupňují, začneme nevěřícně kroutit hlavou nad tím, jak naprosto neinformovaní jsme byli v otázkách týkajících se naší vlastní bezpečnosti. Pokud si hodláte přečíst jen jednu knihu o honu na krtka, rozhodně si vyberte tuhle. Všichni noví agenti FBI a CIA by měli dostávat jeden výtisk jako povinnou četbu hned, jak projdou dveřmi.“

–Robert Baer, dřívější operativec CIA, autor knih See No Evil, Sleeping with the Devil a The Perfect Kill – bestsellery New York Times

„Lepší než fikce. Román Tři minuty do soudného dne vypráví stěží uvěřitelný špionážní příběh nepředstavitelného rozsahu, na němž se podílely tři generace špionů působících třicet let v půl tuctu zemí. V nejvypjatějších chvílích celého případu jsme se shodou okolností já i Joe Navarro pokoušeli tajemství téhle skupiny vyzvědačů rozklíčovat – on jako agent FBI usilující o zatčení narušitelů a ochranu státní bezpečnosti, já jako novinář dychtící po rozhovoru, který by odhalil pravdu. Svých cílů jsme v tomto vrcholném špionážním příběhu ze skutečného života nakonec dosáhli oba dva.“

–James Bamford, autor knihy The Shadow Factory: The Ultra-Secret NSA from 9/11 to the Eavesdropping on America – bestselleru New York Times

„Tři minuty do soudného dne jsou jedním z nejpoutavějších špionážních příběhů o hře kočky s myší, který si můžete přečíst – přitom se všechny popisované události skutečně staly. Podobně jako otevřená konfrontace mezi profilovačem FBI Willem Grahamem a geniálním padouchem Hannibalem Lecterem známá z knihy Červený drak a její stejnojmenné filmové adaptace vás tento příběh agenta FBI a specialisty na řeč těla Joea Navarra, jenž musí přechytračit geniálního zrádce Roda Ramsayho, pohltí natolik, že nedokážete vstát ze židle. Čtení je o to napínavější, že v sázce je opravdu hodně: pokud se hrdinovi nepodaří odhalit, co všechno padouch napáchal, může to klidně stát život všechny obyvatele Spojených států.“

–Barry Eisler, autor knih Fault Line a The Detachment – bestsellerů New York Times

„Tento spletitý a skutečný špionážní příběh z dob studené války je stejně lákavý a strhující, jako je děsivý… Pokud vás jen trochu zajímají témata výzvědných služeb, špionážních praktik, éra Sovětského svazu, studená válka v Evropě, akční plány pro případ jaderného konfliktu, každodenní život agenta FBI, vysoká kontrašpionáž nebo se prostě jen chcete dozvědět, jak zjistit, jestli vám někdo lže, jsou Tři minuty do soudného dne knihou, kterou si nesmíte nechat ujít.“

–Nils Johnson-Shelton, spoluautor knihy No Angel – bestselleru New York Times

„V tomto vzrušujícím a zároveň znepokojivém příběhu bývalý agent FBI Joe Navarro líčí svůj příběh objevení a postupného rozkrývání jednoho z největších a nejrafinovanějších narušení národní bezpečnosti v dějinách Spojených států. Příběh a popisované špionážní praktiky čtenářům připomenou romány Johna Le Carrého – s tím drobným rozdílem, že tohle všechno se opravdu stalo!“

–Robert K. Wittman, zakladatel týmu FBI pro boj s uměleckou kriminalitou a autor knih Priceless a The Devil’s Diary – bestsellerů New York Times

„Fascinující pohled do zákulisí, který popisuje, jak se jeden agent FBI snaží dopadnout špiona z doby studené války. Navzdory všudypřítomným překážkám, mnoha nezdarům a obrovskému chaosu agent Navarro nikdy nepřestal jít za svým cílem. Po dočtení knihy si začnete přát, abychom takových Joeů Navarrů, kteří neviděni v zákopech den co den odvádí svou práci, měli v zásobě víc.“

–Fred Burton, viceprezident, Stratfor, dřívější zvláštní agent Diplomatické bezpečnostní služby a autor knih Under Fire, Ghost a Chasing Shadows – bestsellerů New York Times

„Tato kniha, jejímž autorem je jeden z nejkreativnějších a nejúspěšnějších specialistů na kontrarozvědnou činnost v celé FBI, popisuje příběh pronásledování Roda Ramsayho, bývalého vojáka americké armády a zrádce, který mimo mnoha jiných podlostí pomáhal i s krádeží obranných plánů Západu a jejich předáním Sovětskému svazu a vojskům Varšavské smlouvy. Tři minuty do soudného dne jsou skvělý a brilantně vyprávěný špionážní román – jednoznačně povinná četba pro každého, kdo chce poznat dosud tajené dějiny špionáže.“

–David Major, zakladatel organizace CI Centre, zvláštní agent FBI ve výslužbě a někdejší ředitel výzvědných a kontrarozvědných programů americké Národní bezpečnostní rady

„Kniha Tři minuty do soudného dne je pozvánkou do bahnitých vod kontrašpionáže – kde mezi základní pravidla obvykle patří: přátel se s nepřítelem, lži svým kamarádům a dávej si dobrý pozor, aby ti vlastní centrála nevrazila nůž do zad… Když si při čtení knihy Joea Navarra uvědomíte, jak vážným hrozbám musíme čelit, začne vám běhat mráz po zádech – a zároveň pocítíte bolest při vědomí, kolik toho tihle lidé, kteří často musí riskovat vše, v konečném důsledku ztrácí.“

–Glenn L. Carle, dřívější důstojník CIA a autor knihy The Interrogator

„Jednoduše dechberoucí… Při čtení visíte na každém slově, každém pohybu a pořád nemáte dost. Kniha, jaká se často nevidí. Kniha, kterou přečtete jedním dechem… A přečíst si ji je povinnost!“

–Sandra Grimesová, bývalá agentka CIA a spoluautorka knihy Circle of Treason

„Mistrovské dílo plné napětí, které může směle konkurovat románům kteréhokoliv autora napínavých příběhů. Povinná četba pro každého, kdo někdy přemýšlel nad tím, jak skutečně probíhá vyšetřování podobných případů. Hlavně bychom ale všichni měli být rádi, že v tomto nelehkém úseku dějin naší země nám kryl záda právě Joe Navarro.“

–Gary Noesner, bývalý šéf krizového vyjednávacího týmu FBI a autor knihy Stalling for Time: My Life as an FBI Hostage Negotiator

„[Zrádce] Rod Ramsay našel v Joe Navarrovi sobě rovného protivníka, který nad ním dokázal zvítězit v souboji mozků a zachránit Spojené státy… Tři minuty do soudného dne jsou dech beroucím záznamem líčícím vyvrcholení špionážní kauzy století, autentickou zprávou z pera člověka, který vyšetřování neúnavně dovedl až do zdárného konce.“

–Harry E. Soyster, někdejší americký generál, který stál v čele Velitelství americké armády pro zpravodajství a národní bezpečnost

„Fascinující osobní vyprávění o brilantní psychologické manipulaci, důkladném pátrání a obdivuhodné osobní oběti…, které uhrane jak fanoušky špionážních románů, tak studenty historie.“

–Jason Matthews, autor bestsellerů Red Sparrow a Palaceof Treason

Nezáleží na tom, co se ti přihodí, ale jak na to zareaguješ.

– Epiktétos

PROLOG

17. dubna 1961

Dějiště: Cienfuegos, město v ohybu široké kryté zátoky na jižním pobřeží Kuby. Čas: brzké ráno. Je mi sedm let a mířím do místního obchůdku pro čerstvé pečivo na rodinnou snídani. Vtom se nebe rozeřve zvuky nízko prolétávajících letadel a štěkáním jejich kulometů. Slyším, jak na mě matka křičí, ale nedokážu se pohnout. Ohromeně sleduju dění nad hlavou, když vtom mě cosi srazí k zemi. Leží na mně otec, ztěžka oddychuje a rozkročenými koleny se mě snaží ochránit tak, aby nevykukoval ani kousíček mého těla. Obličej mám hned u sloupu s elektrickým vedením. Cítím pach černého téru u jeho paty a studuju stopy, které tam zanechal bezpočet dělníků elektrických závodů.

Otec mi s naléhavostí ve hlase šeptá do ucha, abych se proboha nehýbal, abych nezvedal hlavu, ale já stejně dělám všechno pro to, abych měl rozhled nahoru. Nemůžu si pomoct. Ze střílejících letadel odpadává cosi kovového a lesklého – ne střely (jak se dozvím později), ale nábojnice. Za nějaký čas po nich budeme s ostatními dětmi ze sousedství dlouhé hodiny pátrat. Aniž jsme o tom věděli, necelou hodinu jízdy autem odsud v Bahia de Cochinos právě začala americká invaze v zátoce Sviní.

Druhého dne si pro otce přišli Castrovi ranaři.

Ve vězení strávil devatenáct dní – devatenáct dní bití, výhrůžek a hladovění, které podobně jako několik tisíc dalších zdejších mužů musel bez jakéhokoliv obvinění strávit v zajetí na místním sportovním stadionu. Nakonec mu jeden ze spoluvězňů půjčil svou legitimaci. Věděl, že otec je zarytým Castrovým odpůrcem a nakonec bude označen za kontrarevolucionáře. Lest je to průhledná, ale všude panuje takový zmatek, že otce dostala na svobodu. Vrátil se domů – k matce, ke mně a mým dvěma sestrám –, ale zdržet se mohl jen hodinu dvě. Posbíral si pár nejnutnějších věcí, zavazadla žádná, a matce vysvětlil, že odsud musí zmizet dřív, než si Castrovy gorily uvědomí, jak naletěly, a on skončí před popravčí četou u paredonu (zdi), jako tolik jiných kontrarevolucionářů. A skutečně, během pouhých dvou týdnů jsou zastřeleny nebo beze stopy zmizí tisíce a tisíce lidí.

Kam půjde? To nám otec nehodlá prozradit. Nechce, aby nám tahle informace uškodila, až na nás udeří vojáci. Místo toho nás všechny obejme a políbí, mě jako posledního. Plně v duchu patriarchálního charakteru kubánské společnosti jeho poslední slova zní: „Teď jsi hlavou rodiny. Musíš se stát mužem.“ Po tváři mi stékají slzy a hubená kolena se mi třesou víc než ratlíkovi. V tu chvíli skončilo mé dětství.

Jednou v noci, asi týden po otcově odchodu, k nám do domu hlasitě vtrhnou kubánští vojáci. Nějakou dobu dům tajně sledovali a teď se ho chystají celý důkladně prohledat – kousíček po kousíčku, od sklepa až po střechu. Nakonec odchází s nepořízenou, ale nejdřív nás všechny naženou do obýváku a před obličejem nám šermují hlavněmi samopalů. Zpráva zní jasně: Musíme odejít, naší jedinou nadějí je Amerika.

Skok do roku 1971, deset let od výročí invaze v zátoce Sviní. Místo: jižní Florida. Je mi sedmnáct a v Hialeah právě dokončuju poslední rok na střední. Ve školním fotbalovém týmu hraju defenzivního enda dost dobře na to, abych dostal víc než třicet nabídek stipendií. Po večerech si ve městě v obchodním domě Richards na 103. ulici přivydělávám jako pokladní v oddělení sportu. Za pokladnou stojím i ve chvíli, kdy zazvoní vnitřní linka a vedoucí mi začne překotně vysvětlovat: „Zastav ty dva mladý, co míří prostředkem obchodu k východu. Okradli nás!“

Když se vydám jejich směrem, zmizí mezi regály s oblečením. Zamířím proto k východu, aby nemohli odejít. Po chvíli se první z dvojice vyloupne z úkrytu mezi regály a rozběhne se přímo na mě. Teprve když je pár kroků ode mě a skokem se vrhá vpřed, všimnu si, že drží nůž. Narychlo zkouším zkroutit tělo a levou paží švihnout šikmo nahoru, z dosahu zbraně, ale nakonec to nestačí.

Doktoři mají plné ruce práce. Když konečně skončí s likvidací škod, které čepel napáchala, jsem bohatší o 180 stehů, vnitřních i vnějších. V nemocnici mi museli sešít biceps a triceps dohromady. Spojili přeřezané tepny. Přeťaté svaly ruky se smrštily a přimkly k trupu, lékaři je pak museli natahovat zpátky na paži. Nakonec v nemocnici strávím dvacet jedna dnů. Přišel jsem o spoustu krve a v ruce mám ošklivou infekci. Prsty skoro necítím a nemůžu jimi ani moc hýbat.

Nakonec se z toho všeho nějak vylížu, ale s mojí sportovní kariérou je amen. Další dva roky nedokážu ruku zvednout nad úroveň ramen. Když se ale po všech těch léčebných kúrách, elektrostimulaci, plastických operacích a rehabilitačních sezeních s pracovní terapeutkou konečně vrátím zpátky do normálního života, čeká na mě ve schránce dopis od prezidenta Nixona, v němž mi děkuje „za projevené hrdinství“. Nejhorší období svého mandátu – včetně aféry Watergate – má Nixon v téhle době ještě před sebou a já pro tuto chvíli cítím jen hrdost z toho, že si prezident Spojených států našel čas, aby bezejmennému imigrantovi poděkoval, že prostě jen splnil svou občanskou povinnost.

Už od útlého věku se mé životní hodnoty utvářely společným působením tří klíčových vlivů: lásky k Americe za to, že přijala mou rodinu, přetrvávajícího pocitu (který mi vydržel dodnes), že této zemi nikdy nemůžu dát tolik, abych splatil všechny příležitosti, které nám poskytla, a hlubokého přesvědčení, že – řečeno slovy R. W. Emersona – „Když povinnost tiše špitne: ‚Musíš,‘ / mládí odpoví: ‚Můžu.‘ “

Přijde doba, kdy Rod Ramsay tuhle mou potřebu splnit povinnost vystaví takovým zkouškám, jaké si zatím nedokážu ani představit. Chvílemi se dokonce budu obávat, že by nad námi mohl zvítězit. Čas ukáže, že tenhle člověk má naprosto fascinující intelekt a myšlenkový záběr; zároveň ale taky záhy začne být jasné, že mu jen na máločem záleží – a ze všeho nejmíň na tom, co je pro mě naprosto zásadní: na vlasti, na cti a na vlastenectví. Právě proto bude tak nebezpečný nejen pro svou zemi, ale vlastně i pro celý svět.

1

„SUBJEKT RAMSAY BYL NAHÝ…“

23. srpna 1988

Je mi pětatřicet avětšinu dospělého života jsem strávil vFBI – vagentuře pracuju od třiadvaceti. Můj náborář mi tehdy prozradil, že jsem druhý nejmladší člověk, kterému tahle instituce kdy nabídla místo. Nevím, co na tom je pravdy, ale do hledáčku FBI mě paradoxně dostal sport – alespoň tedy nepřímo, protože po incidentu vobchodě jsem fotbal už nikdy závodně nehrál.

Když jsem tehdy ležel vmiamské nemocnici asledoval, jak mi poslední rok na střední protéká mezi prsty, jednatřicet zmých celkem dvaatřiceti nabídek sportovního stipendia se potichu vypařilo. Zůstala jediná, od Brigham Young University. Jednou odpoledne mi zavolal fotbalový kouč BYU LaVell Edwards stím, že se mu pořád zamlouvám, že jsem velký arychlý. Tak proč to nezkusit? Přesně to jsem taky udělal – avydržel celé tři dny, na jejichž konci mi ruka, okterou jsem před pár měsíci skoro přišel, natekla na trojnásobek normální velikosti adoktoři začali strašit řečmi okrevních sraženinách ahrozícím poškození nervů.

To byl definitivní konec mých snů oslávě na sportovních kolbištích, ale na BYU jsem už zůstal. Zuby nehty jsem se držel díky penězům ze stipendia, půjčkám arůzným brigádám; jednou znich byla ipráce univerzitního policisty vkampusu, kterou jsem vzal na doporučení svého profesora kriminologie. Když pak na BYU přišli hledat nové rekruty lidi zNSA, CIA aFBI (jak už tyhle organizace mívají na školách se silnou mormonskou základnou voblibě), můj dosavadní životopis je na první pohled zaujal. Univerzitní policajt, absolvent Utažské policejní akademie, zapřisáhlý antikomunista – navíc kubánský imigrant, hlasitý odpůrce Fidela Castra ahorlivý příznivec Ameriky ktomu. Kdo ví, možná jsem stímhle životopisem byl opravdu druhý nejmladší rekrut vřadách FBI. Pravdou je, že člověka slepšími předpoklady by agentura asi sháněla těžko.

No aco se mě týkalo, placenou práci jsem tehdy hledal tak zoufale, že jsem na nabídku okamžitě kývl, aniž bych ocelé věci nějak zvlášť přemýšlel.

Rychle jsem zjistil jedno: VFBI se nenosí pojem běžná pracovní doba. Podle smlouvy bych měl pracovat deset apůl hodiny denně, ale vjednom kuse se ktomu nabalují další věci ačasu mi zůstává míň amíň. Neukusují mi ho jenom vlastní případy. Vždycky někde něco hoří – pokaždé nějaká „urgentní záležitost zásadního významu“. Mám pocit, že tohle spojení mě dožene vždycky, když si plánuju konečně užít volný víkend srodinou. Domluvené plány tak nakonec zase musím rušit.

Vdobě, kdy jsem dělal vPortoriku, SWAT zrovna hledal agenty na protiteroristické operace. Šéf měl zjevně pocit, že se na tu práci hodím, tak mě přihlásil jako dobrovolníka. Jen mi otom jaksi zapomněl říct atenhle „dobrovolník“ se ovšem dozví, až když jednoho dne ke svému překvapení najde jméno Navarro na potvrzeném seznamu účastníků zapsaných do čtyřtýdenního základního kurzu pro nové členy SWATu. Ne že by mi to zas tak vadilo, kurz jako takový je zábava, apopravdě, kdo by nechtěl vkufru auta vozit samopal Heckler & Koch sintegrovaným tlumičem? Jenomže to taky znamená, že mě kromě běžné práce vždycky jednou za pár týdnů čeká ioperace se SWATem – aty se někdy protáhnou klidně ina několik dní. Může se jednat ocokoliv od pacifikace únosců letadla až po likvidaci teroristů zhnutí macheterů (slovo machetero znamená „ozbrojený mačetou“, ale věřte, že tihle chlapíci si zatraceně dobře rozumí is pistolemi, puškami atrhavinami).

Onejvětší porci volného času mě ale okrádá létání. Když si agentura během přijímacího řízení prověřovala mou dosavadní praxi akvalifikaci, zjistila mimo jiné, že jsem si na škole udělal pilotní průkaz. Po mém přijetí netrvalo dlouho azačaly chodit první telefonické prosby, abych pomohl se zajišťováním leteckého průzkumu. Jestli mi to vadí? Ani ne. Přesedlat zúplně očesané Cessny 150, ve které jsem se učil, na Cessnu 182 se zatažitelným podvozkem aklimatizací je zatraceně velký skok kupředu. Krom toho mi tentokrát za čas ve vzduchu platí, ane naopak. Jenomže tyhle hodiny navíc jsou dost vražedné. Často strávím celý den vpráci apak ještě od šesti večer do půlnoci sedím vkokpitu. Pozdní večer je na létání ideální, protože obvykle bývají nejpříznivější povětrnostní podmínky. Jenomže to taky znamená, že až moc často trávím vpráci přes šestnáct hodin denně. Když už mě rodina náhodou vidí, bývám obvykle tak unavený, že kolikrát klimbám ive stoje při čekání ve frontě upokladny vsupermarketu.

Nakonec je to stejně tak, že létání iakce SWATu jsou pro mě až na druhém místě. Jednoznačně nejvíc mě baví kontrarozvědná činnost, ve slangu FBI prostě jen „céíčko“, CI, jako zkratka counterintelligence. Nejlepší na ní je, jak vás spojuje se světem. Člověk musí sledovat, co se děje vkdejakém odlehlém koutu planety. Každý stát teoreticky může přehlížet bankovní loupeže, přepadávání aut, znásilňování, dokonce ipouliční výtržnosti, ale špionáž je jediný zločin, který může potenciálně srazit na kolena celou zemi. Při správném použití rozvědné činnosti můžete paralyzovat fungování celých států nebo změnit chod historie. Právě proto mám CI tak rád – na téhle práci totiž opravdu záleží.

Skoro každé ráno začínám prostudováním denní svodky, kterou nám vkanceláři záhy po rozbřesku po chvilce zuřivého cvakání aklepání vyplivne dálnopis. Dnešek není výjimka. Včera jsem byl na nohou skoro do půlnoci; opomoc mě požádala jiná jednotka, která se zrovna potýkala sakutním nedostatkem agentů na letecké hlídkování, atak jsem večer strávil ospalým kroužením nad Tampským zálivem. Druhý den brzy ráno už očima bleskově prolétám ohniska všemožných problémů av souhrnu událostí uplynulé noci hledám cokoliv, co by mohlo mít dopad ina nás vsrdci Floridy.

Příklad? Peruánská policie vLimě včera provedla zátah vtiskárně vydávající deník El Diario, považovaný za hlas teroristů zmaoistické organizace Sendero Luminoso, takzvané Světlé stezky. Může to třeba vypadat trochu přitažené za vlasy, jenže když něco naštve maoistickou guerillu vJižní Americe, musím to vzít na vědomí, protože terorismus vtéhle oblasti financuje ikubánský Úřad pro vztahy samerickým kontinentem apodobné komplikace občas pořádně dopálí imarxistického revolucionáře vHavaně.

Jiné věci můžu naopak klidně přeskočit. Je mi líto, že zemětřesení vseverní Indii aNepálu má na svědomí stovky mrtvých atisíce zraněných, ale sdeskovou tektonikou vodlehlých koutech Země toho ani při nejlepší vůli moc nenadělám. To celostátní výjimečný stav právě vyhlášený pákistánskou vládou je jiná káva. Před několika dny po explozi letadla zmizel prezident Zia se svým nejvyšším velením ajeho nástupce Išak Chán se před reportéry nechal slyšet, že „našemu nepříteli se podařilo proniknout přes vnitřní obranu země“. Má tímhle „nepřítelem“ na mysli Indii? Nejspíš ano, ale nepokoje na subkontinentu nebo vjeho blízkosti se snadno můžou přelít dál za hranice – aTampa je od roku 1983 sídlem velitelství armády USA pro centrální region, kam spadá iStřední Asie. Ajedním zmých úkolů je krýt CentComu záda. Konflikt mezi Pákistánem aIndií je taky zástupnou přetahovanou pro podobné rozmíšky mezi Čínou aSSSR – atady už by mohlo začít jít zatraceně rychle do tuhého.

Blízkým východem jako obvykle zmítají násilí aintriky. VHaifě zranil ruční granát hozený do pouliční kavárny plné lidí celkem dvacet pět osob, včetně sedmi členů rodiny, která obdivovala výlohu nedalekého hračkářství.

Další obehraná písnička: VSeverním Irsku znovu udeřila IRA. Tentokrát osm mrtvých advacet osm zraněných po výbuchu bomby umístěné vcivilním autobusu převážejícím britské vojáky. Bombu IRA podle vlastních slov vyrobila zdevadesáti kil semtexu československé provenience aexploze po sobě zanechala skoro dva metry hluboký kráter. Itenhle příběh je nám blíž, než by se mohlo zdát. VTampě má IRA několik zanícených příznivců, kterým ranní zprávy nejspíš udělaly pořádnou radost.

Kontrarozvědná činnost se zpochopitelných důvodů vždycky zaměřuje hlavně na největší rybu vrybníce – tedy Sovětský svaz. Právě Kreml má nejvíc špionů, nejvíc peněz ataky mou hlavní pozornost. Jenže ohrnovat nos není radno ani nad ostatními zeměmi Varšavské smlouvy. Třeba východní Německo je mnohem menší než SSSR, ale jeho rozvědka pod vedením legendárního Markuse Wolfa představuje ještě mnohem tvrdší oříšek než celá KGB. Anejen tvrdší, vlastně ivětší – vdost děsivém slova smyslu.

Právě se dočítám, že se sedmdesát pět tisíc polských horníků zuhelných dolů rozhodlo stávkovat. Požadují legalizaci zakázaného odborového svazu Solidarita. Ztoho určitě Moskva nebude mít radost. KGB netouží po ničem víc než zbavit se papeže Jana Pavla II. ajeho vlivu na jeho polské krajany. Už jednou se Sověti prostřednictvím Bulharů na papeže pokusili spáchat atentát. Teď Moskva musí čelit tomu, čemu se snažila předejít – papežovu vlivu na svou moc. KGB se kvůli němu otřásá vzákladech. Dalším ohniskem, kde to pořádně vře, je Československo. Vzemi, odkud pochází semtex, který vSeverním Irsku rozmetal na kusy britské vojáky, se před dvěma dny na Václavském náměstí vPraze sešla malá skupinka lidí, aby zpěvem státní hymny uctila dvacáté výročí dne, kdy se do země nahrnulo dvě stě tisíc vojáků apět tisíc tanků Varšavské smlouvy súkolem zarazit takzvané „pražské jaro“.

Jednotlivě nejsou tyhle zprávy ze sovětského bloku nijak zvlášť alarmující. Ani pětasedmdesát tisíc rozhněvaných havířů nepředstavuje pro druhou světovou velmoc žádný výraznější problém – Sověti už nejednou potlačili touhu lidí po větší svobodě abez váhání to udělají znovu. Jenomže když se všechny tyhle střípky poskládají dohromady, začne být jasné, že se něco děje. Buď za železnou oponou mezi lidmi roste odvaha, nebo se prostě celkové selhání Sovětů – kolaps ekonomický, politický imorální – nedá už dál ignorovat amaskovat.

Na oslavy rozkladu sovětského bloku je ale na každý pád zatím ještě brzy. KGB pořád má dost síly podobné projevy neposlušnosti potlačit ispoustu důvodů ji použít. Bezděčně se mi vybavuje rozhovor, který jsem kdysi vedl sjedním zběhem od KGB. „Nemůžeme si dovolit nikdy polevit,“ vysvětloval mi. „Všichni jsme viděli, co dav po pádu vlády udělal sMussolinim. Totéž by čekalo inás, hlavně vzemích východní Evropy nás nemůžou vystát.“

Zrovna přemýšlím otom, že asi nic nepředstavuje větší hrozbu než zraněný ruský medvěd, když kmému stolu přichází můj šéf Jay Koerner. Čas: 7:57 ráno. Datum: úterý 23. srpna 1988. Ai když to zatím nemůžu vědět, právě se rozhodlo osměřování dalších deseti let mého života.

„Je to tvoje,“ podává mi Koerner dálnopis zagenturní centrály – pro nás prostě FBIHQ. „Ahoří to.“

„Moje?“ Mám práce nad hlavu ana večer zase naplánovanou výpomoc při leteckém sledování.

„Lynn se courá někde mimo město. Aten chlápek od vojáků tu je za půl hodiny.“

Než se stihnu podívat na dálnopis, který mi přistál na stole, je už Koerner na půl cesty do svého doupěte. Jay je fajn. Při práci se lidem zásadně neplete do cesty aneužije ho na nějaké dlouhé řeči. Zpráva pochází zdivize pro národní bezpečnost aje psána ukázkovým žargonem FBI:

Vaším úkolem je kdykoliv po 0400 hod Zulu 23/8/88 vyhledat avyslechnout objekt zájmu jménem Roderick James RAMSAY, posledním známým bydlištěm Tampa, Florida, azjistit od něj všechny informace ojeho vztahu ke Clydu Lee CONRADOVI vdobě jejich společné vojenské služby u8. PD [pěší divize] vBad Kreuznachu vzápadním Německu během let 1983–85. Součinnost apodporu zajistí INSCOM [armádní rozvědka]: vyhledejte, vyslechněte, podejte hlášení.

Vkaždém šetření mají klíčový význam vstupní informace. Vnášejí do věci potřebné světlo. Jenomže dokument, který držím vruce, je vtomhle směru ekvivalent pětiwattové žárovky. Světla stěží tak na krabici od bot. Přesto ve mně probudil zájem. Už jen fakt, že se vcelé věci angažuje INSCOM – velitelství pozemních sil pro zpravodajství abezpečnost –, znamená, že tu nejspíš půjde ovíc než pokoutní prodej armádních cigaretových kuponů na černém trhu. Atak se už nemůžu dočkat, až do kanceláře dorazí můj protějšek zvojenské kontrarozvědky ajá si sním otéhle věci promluvím.

Kontakt zINSCOMu sejmenuje Al Eways apůsobí jako fajn chlapík. Času je ale málo apráce nad hlavu. Roderick James Ramsay, kterého máme vyzpovídat, je jenom jeden zmnoha podobných termínů vAlově přeplněném kalendáři.

První, co od něj slyším, sice není „Pojedeme?“, ale moc dlouho mu to netrvá. Aby ukázal, že to myslí vážně, podá mi papír sadresou: „Tady by podle našich údajů měl bydlet.“ Ao minutu apůl později už sedím za volantem služební herky, jak se mezi agenty soblibou přezdívá těmhle fádním sedanům, které vláda tak ráda kupuje. Al se usadil na sedadlo spolujezdce, hlavu zabořenou do nějakých lejster – hádám, že nejspíš zpravodajské složky oRamsaym. Já řídím, on čte. Žádné mluvení, nepřísluší mi vyzvídat.

CI zásadně funguje tak, že se dozvíte jen to nejnutnější – na principu „potřeby znát“, jak se tomu oficiálně říká. Al mi může prozradit, cokoliv uzná za vhodné, ale protokol zní jasně: Když mi informace nepředá sám, nebudu mít tušení, oco tu jde, dokud nezačne svýslechem subjektu. Zní to možná trochu zvláštně aneintuitivně, já vím, ale pozorné sledování probíhajícího výslechu azjišťování souvislostí za chodu může být někdy nejlepší.

Prvním úkolem je najít adresu, kterou jsem dostal. Mám hrubou představu, kam míříme – jde orozpínající se enklávu menších mobilních domků severozápadně od tampského letiště, lokalitu dříve známou pěstováním pomerančů. Před jedním dvěma měsíci jsem nad touhle oblastí hlídkoval vletadle, když jsme sledovali jednoho druhořadého drogového dealera. Je mi jasné, že najít adresu nebude problém, tak začnu přemýšlet obezpečnosti.

Kde to budeme? Kde leží nejbližší nemocnice? Koho můžeme vokolí čekat? Mladé, nebo starší lidi? Matky skočárky, nebo nezaměstnané existence zevlující na rohu? Teenagery poflakují se na ulici?

Při ověřování přesné adresy začnu přemýšlet, kde nejlépe zaparkovat. Byl bych rád, aby strana se sedadlem řidiče byla pokud možno dál od domu našeho subjektu, tak abychom blok motoru přinejhorším mohli použít jako kryt aměli drobnou výhodu vzdálenosti. Po příjezdu na místo ze zvyku ještě chvíli kroužím kolem, pro lepší představu oterénu, kdybychom náhodou potřebovali rychle zmizet nebo přivolat posily.

Pak je tu ještě hlavní důvod celé téhle eskapády: rozhovor jako takový. Očem budeme mluvit? Jak dosáhneme toho, aby se tenhle Ramsay uvolnil? Když se člověk cítí vpohodě, prozradí toho mnohem víc, než když má dojem, že se potí na skřipci. Aještě jedna věc: při tomhle výjezdu mám na krku víc než jen naši bezpečnost. Když na to přijde, může se pro mě zcelého rozhovoru vyklubat pěkná osina vzadku. Ramsay je civilista atechnicky vzato nespadá do kompetencí INSCOMu. Přesto musím dát Alovi volnou ruku, naše karty totiž drží on. Ví toho mnohem víc než já. Jenže je mi úplně jasné, že když se něco podělá, schytám to vprvní řadě já.

Mlčky míjíme hezky udržovaný mobilní dům se spodkem obloženým tmavozelenými latěmi. „Tady to je,“ upozorní mě můj spolujezdec trochu překvapeně, když bez zastavení pokračuju dál, abych si ještě naposledy projel okolí.

„Já vím,“ odpovím mu. „Jen se tu chci co nejlíp porozhlídnout.“

Al pochopí ataky začne studovat okolí. To je dobře. Při kontrarozvědné činnosti se člověk často ocitne ve slepé uličce, ale vFBI máme jedno rčení: neexistují žádné rutinní rozhovory anávštěvy. Zkuste vzít nějaký výjezd na příliš lehkou váhu aklidně pro vás může být poslední.

Jednou jsem pomáhal úřadu šerifa varizonské Yumě se zatýkáním. Po příjezdu na místo vystrčil chlapík, kterého jsme hledali, zničehonic ze dveří brokovnici azačal to do nás šít jak uVerdunu. Jedna střela lízla hlavu šerifova zástupce, který stál jen pár centimetrů ode mě. Orok později, to jsem byl pořád ještě vYumě, jsme si sněkolika agenty zrovna po telefonu domlouvali basketbalový zápas, který se měl odehrát ve městě El Centro, šedesát mil na západ. Ubudky čekali na člověka, se kterým si chtěli promluvit akterý jim slíbil, že se za nimi zastaví. Zastavil, dokonce scelým arzenálem abez řečí začal střílet hlava nehlava, zrovna když jsem je měl na drátě. Když jsem se dostal za nimi, jeden znich ještě žil. Bezvládně ležel na zemi vkaluži vlastní krve anaposledy vydechl chvíli po mém příjezdu. Střelec byl mrtvý jen kousek opodál, nakonec zbraň obrátil proti sobě. Tyhle věci se člověku vryjí do paměti navždycky, jako pach mrtvého těla. Tohle se nezapomíná.

Dneska se žádné drama nekoná, alespoň protentokrát. Zaklepání na dveře mobilního domu totiž záhy ukáže, že nikdo není doma. Všechno to kroužení kolem bylo úplně kničemu, jenom jsme místní upozornili, že se jim na jejich písečku potloukají nezvaní hosti. Jeden zpřihlížejících nakonec přijde až knám, jestli prý potřebujeme pomoc. Odpovíme, že hledáme Roda Ramsayho.

„Tohleto patří jeho mámě,“ dozvíme se. „Rod zrovna hlídá nějakej barák kus tímhle směrem.“

Oba dva sAlem na první pohled vypadáme jako federálové, takže se místní zvědavec ani neobtěžuje zeptat, proč tu vlastně jsme. Ochotně nám ale dá novou adresu ahlavou naznačí, kudy se máme vydat. Brzy se ukazuje, že náš cíl je necelé dvě minuty daleko – jde oskupinu malometrážních domků ze začátku šedesátých let. Od jejich dostavění uplynulo pětadvacet roků asvé nejlepší časy mají dávno za sebou. Když najdu ten správný dům, zaparkuju azamknu dveře služební herky, všimnu si stínu procházejícího za oknem vprůčelí domu. Přijde mi, že vidím siluetu bez jediného kousku oblečení.

„Zdá se mi to, nebo je ten člověk nahý?“ ptám se Ala nevěřícně, jenomže ten tou dobou už stojí udveří. Přesněji řečeno přímo přede dveřmi, na tom posledním místě, kde by se člověk vpodobném případě chtěl vyskytnout. Vhantýrce FBI se pro dveře vžilo označení „trychtýř smrti“. Stoupněte si doprostřed dveří astane se zvás tak krásně orámovaný terč, že iprachmizerný apoloslepý střelec spokročilým astigmatismem bude mít problém vás netrefit.

Otevřenými okny knám zdomu doléhá nějaký šramot – zní to jako zvuky otvíraných azavíraných skříněk apopocházení sem atam –, ale ke dveřím se nikdo nemá. Tvrdnout tak dlouho přímo na ráně mi začíná být dost proti srsti.

„By mě vážně zajímalo, co tam provádí,“ utrousí Al.

Tou dobou mě ale to, co tam dotyčný provádí, zajímá už natolik, že mám pravý šos saka posunutý trochu dozadu, abych se vpřípadě potřeby snadno dostal kSIG Saueru P226, který nosím vpouzdru na úrovni ledvin. Přes devadesát procent přestřelek se odehrává na vzdálenost do sedmi metrů – míň, než má většina obýváků. Čím rychleji dokážete dostat svou zbraň do hry, tím rychleji to celé skončí. Proto mám ruku nenápadně připravenou za pánevní kostí.

Už iAl začíná vypadat trochu nervózně. Vtom ale uvnitř zachrastí řetízek, dveře se otevřou apřed námi se objeví Rod Ramsay vcelé své nemotorné obyčejnosti. Výška asi 185, váha kolem sedmdesáti. Chválabohu je oblečený, má na sobě džíny akostkovanou vestu.

„Jak vám můžu pomoct?“ zeptá se sjemným bostonským akcentem.

Místo odpovědi se před ním zhmotní dva služební průkazy – INSCOM aFBI. Jestli ho to rozhodilo, dokázal to dobře skrýt. Rod si oba průkazy důkladně prohlédne, ale tomu mému se znakem FBI věnuje oněco více času. Sám bych se nejspíš zachoval stejně. Na každý pád jsem si to vyložil jako tichou výzvu kprolomení ledů.

„Jste Rod Ramsay?“ Může to vypadat jako zbytečná otázka, ale věřte nebo ne, znám agenty, kteří někoho půl hodiny vyslýchali, než přišli na to, že mají nesprávného.

Přikývnutí.

„Vadilo by vám, kdybychom si chvíli promluvili uvnitř?“

Aje to tu: první nepatrné známky znepokojení. Rod bezděčně zdvihne ruku azlehka si jí přejede po krku. Dědictví více jak šedesáti milionů let lidské evoluce. Kdysi dávno, když pro nás ještě byly nepřítelem číslo jedna kočkovité šelmy, se naši hominidní prapředkové naučili chránit si ve chvíli ohrožení vprvní řadě krk.

„Ao čem, jestli se můžu zeptat?“ odvětí Rod. Další znak nervozity: ohryzek mu znatelně poskočil.

„Nebojte,“ nasadím uklidňující úsměv, „nemusíte si dělat obavy, nejde nám ovás. Zajímá nás jen pár informací ohledně osmé pěší.“ Tohle je zásadní okamžik, protože když nás Rod odpálkuje, vůbec nic na něj nemáme. Můžete se dlouhé dny připravovat apak všechno během chviličky podělat jen tím, že druhého zatlačíte příliš do defenzivy.

Naštěstí pro nás se Rodovi moje vysvětlení zamlouvá. „Jasně, pojďte dál,“ celý se najednou uvolní. Po vstupu do domu mají mé oči problém přizpůsobit se panujícímu příšeří.

Zatímco si Al chystá papíry, rozhodnu se dát Rodovi najevo, že nejsem jeden ztěch upjatých sucharů, které nám televize soblibou maluje jako archetyp federála. Svýrazem zájmu apotutelným úsměvem mu proto povídám: „Ten chlapík tady vpokoji, když jsme přijeli, to jste byl vy?“

„Jo, já,“ zlehka se uchichtne apokrčí rameny. „Zrovna jsem vstal aneměl nic na sobě.“

„Vpořádku. Jenom jsem se chtěl ujistit, že nemám vidiny nebo že to nebyl někdo jiný,“ zkouším nepřímo zjistit, jestli je vdomě ještě někdo další, na koho bychom si měli dávat pozor.

„Ne, byl jsem to já. Omlouvám se, zapomněl jsem, že nemám zatažená okna.“

Všichni armádní zpravodajcise učí vést rozhovory avýslechy stejným způsobem, podle jedné até samé příručky. Mají daná pravidla astriktně se drží předepsaných postupů – postupů, které jsou až neuvěřitelně podrobné azkostnatělé. To prostě není můj styl. Absolutně není sporu otom, že tihle chlapíci jsou stoprocentní profesionálové, ale jejich rozhovory svyslýchaným pokaždé připomínají jasně nalajnovaný ostrý vojenský pochod, od začátku až do konce. Málokdy zvednou oči od desek abloků na tak dlouho, aby mohli studovat nonverbální reakce lidí, se kterými mluví – nebo spíš ke kterým mluví.

Al vtomhle není výjimkou, ale prozatím mi naprosto vyhovuje nechat ho prokousávat se předepsanou agendou. Mám tak totiž ideální možnost udělat si oRodu Ramsaym vlastní obrázek. Ne snad ojeho vině nebo nevině – co zatím vím, žádného zločinu se nedopustil –, ale otom, jak vjeho případě volit strategii vedení rozhovoru, pro dnešek amožná ido budoucna, bude-li to třeba. Když sněkým mluvím, snažím se zjistit, jak přesně dotyčný komunikuje. Vtomhle je každý jiný. Ajá mám vždycky rád jasno vtom, jakým způsobem můj komunikační partner přemýšlí opoložených otázkách, jak rychle odpovídá, jaký má jeho projev spád, jaká slova používá, jak zakrývá své hříchy, ty menší ity velké. Rozhovory jsou vždycky olidech, snimiž je vedete. Čím víc se toho dozvím oosobitých stránkách azvláštnostech druhého, jeho idiosynkraziích, tím jednodušší pak bude poznat, co opravdu říká.

Příklad? Al klade Ramsaymu sérii mechanických otázek ojeho služební minulosti – „Dostal jste někdy zákaz vycházek nebo se popral sjiným vojákem?“ … „Byl jste někdy pochválen vhlášení?“ … adalší podobné nezáživnosti –, když vtom se Ramsay zničehonic pohoršeně ozve, navíc saž překvapivou chladnokrevností.

„Takže vás zajímají moje dřívější drobné poklesky, pane Ewaysi? Oto tu jde? Snažíte se na mě vyhrabat nějakou špínu?“

„Ale vůbec ne,“ odpoví Al přátelsky achvíli si přestane psát poznámky, alespoň na tak dlouho, aby se stihl usmát, podívat Rodovi do očí azdvihnout pero vhraném gestu kapitulace. „Potřebuju prostě vyplnit tyhle kolonky, sám přece nejlíp víte, jak to varmádě chodí.“

Jenže stím se Rod nespokojí.

„Vyplňovat kolonky by zvládnul išimpanz. Dokonce možná ikrysa, kdyby člověk upravil Skinnerův box tak, aby představoval dostatečnou motivaci.“ Schválně mluví ostře, vpodstatě chce mému společníkovi uštědřit určitou mentální nakládačku.

„Víte co, Ale, já bych vám doporučil zkusit něco trochu složitějšího. Mějte trochu větší ambice, nastavte si laťku na nějakou pořádnou úroveň. Pak naše konverzace určitě bude mnohem přínosnější.“

Když skončí, adresuje nám Ramsay vědoucí úsměv akývnutím Ala vybídne, aby pokračoval ve své nudné recitaci. Mně zatím nezbývá než se podivovat nad tím, jak je možné, že člověk, co bydlí umatky vprachobyčejném mobilním domě, takhle brzy vystartuje azačne se povyšovat na slušně oblečeného asolidního člověka jako Al Eways, notabene sodznakem.

Je Ramsay narcista? Pravděpodobně. Na každý pád osobě má vyšší mínění, než by za daných okolností měl mít. Dost možná je to taky predátor. Al tuhle komunikační partii vlastně ještě ani nezahájil, ale Ramsay po něm už skočil. Aještě jedna podstatná věc: Je naprosto evidentní, že Ramsay je navzdory té své zjevné nabubřelosti zatraceně chytrý. Víme oněm, že formální vzdělání ukončil předčasným odchodem ze střední, ale takoví lidé obvykle nepoužívají spojení jako „drobný poklesek“ amálokterý znich slyšel oSkinnerově boxu. Třeba Rod hodně čte, třeba je samouk, kdo ví. Co ale vím jistě, je, že při odpovídání na Alovy otázky si sním na psychologické rovině hraje jako kočka smyší.

Rozhovor trvá už skoro půl hodiny ajedna věc se celou dobu nemění. Rodovy pohyby pořád působí stejně nervózně akřečovitě, jako když jsme sem nakráčeli. Chová se tak snad pořád? Nebo si šlehnul speed? Nebo ho prostě tak moc rozhodili dva federální agenti před jeho dveřmi? Ajestli ano, tak proč? Třeba je jenom přirozeně hyperkinetický. Někteří lidé se tak prostě chovají, ale Rodovy pohyby jsou nervózně trhané, ato rozhodně nemůžu přehlížet.

Stejně tak nemůžu ignorovat ani jeho kouření. Aktuálně si dává už třetí cigaretu. Nervy? Závislost na nikotinu? Pro tuhle chvíli se nedá dělat nic než si to zapamatovat.

Rod nás vzal do kuchyně. Vtomhle stísněném prostoru nemáme jinou možnost než vestoje sledovat, jak nás obtáčí proužky dýmu zjeho cigaret. Pohodlí moc nepřidá ani fakt, že strop je tu vysoký necelých dva apůl metru achybí tu jakákoliv ventilace. Možná hostiteli jen chybí elementární sociální inteligence, třeba jen to je důvod, proč nás nepozval do obýváku. Nebo se takhle chce postarat, aby náš rozhovor byl co nejkratší – koho by taky bavilo tvrdnout kdovíjak dlouho vestoje vzakouřené kuchyni.

Mezi Alovými otázkami právě nastala krátká přestávka, tak ji využívám kpoložení vlastního dotazu.

„Slyšeli jste to?“ zatvářím se překvapeně. „Byl to někdo…“

„Ne, ne,“ skočí mi Rod do řeči. „Jsem tu úplně sám. Majitel se vrátí až zítra.“

Celou dobu jsem musel myslet na to, jestli jsme tu vážně sami. Za současné situace nám zákon nedává možnost zjistit to prohledáním domu, ale sRodovou reakcí jsem spokojen. Tentokrát při odpovědi žádná ruka ke krku nebo přes pusu. Na půl ucha ještě pár minut poslouchám, jak si Al sRodem povídají oživotě obyčejného vojáka vNěmecku, apak se do toho vložím sdalší otázkou:

„Jsou vdomě nějaké zbraně?“

Rod (mluví pomaleji sbradou staženou dolů): „Jo, je tu pistole, zrovna tady vmístnosti.“

Sakra Navarro, pomyslím si, přesně kvůli takovéhle blbosti může člověk skončit sdírou vbřiše. Najednou se na mě dívá iAl aevidentně čeká až vyřeším, co jsem si navařil.

Dívám se na Roda, oči upřené na jeho ruce. Jenom ty nám totiž můžou ublížit. Naštěstí je alespoň jedna znich zabavena cigaretou, atak se ho zeptám: „Rode, můžete pro mě něco udělat? Zůstaňte stát na místě apovězte mi, komu ta zbraň patří akde přesně ji najdu.“

„Jasně,“ odpoví, „patří majiteli tohohle baráku. Má ji uloženou ve skříňce.“

„Vjaké skříňce?“ Pohybem brady Rod ukáže na skříňku nad ledničkou, kam by se pohotovým skokem mohl dostat tak za půl sekundy. Zkrátka až moc blízko. Teď už toho mám vážně tak akorát. Čeká nás ještě spousta otázek, není tu klimatizace, na zádech mě přes propocenou košili studí vlastní zbraň astojíme kousíček od cizí pistole, která klidně může být nabitá – to opravdu není ideální prostředí pro plodný rozhovor.

„Rode, budu upřímný. Vy za to nemůžete, ale zté pistole jsem nervózní. Navíc je tu ukrutné vedro ato prostě svým spermiím nemůžu udělat. Co kdybysme se sebrali, všichni tři šli ven av tomhle rozhovoru pokračovali tam? Co vy na to?“

„Jasně,“ použije Rod znovu stejnou odpověď. „Proč ne.“ Ajen co vyjdeme ven zdomu, najednou se celý uvolní. Kdo ví, třeba má pocit, že takhle bude víc svědků, kdybychom si ho třeba chtěli podat.

Co se Ala týče, neztrácí ani chviličku. Jen co se usadíme ve stínu malé skupinky zuboženě vyhlížejících palem za domem, označí si palcem poslední otázku anaváže tam, kde před chvílí přestal. Rád bych si ověřil, jestli si Rod nevymýšlel, tak ho požádám, jestli si můžu odskočit. Jakmile jsem vdomě, mířím hned ke skříňce nad lednicí. Uvnitř leží zaprášený revolver ráže .38 od výrobce, okterém jsem vživotě neslyšel. Itaková zbraň ale do člověka dokáže provrtat smrtící díru.

Po návratu ven zjišťuju, že Al se prokousal zas oněco blíž ktématům, kvůli nimž tu jsme. Orientuju se vtrestním vyšetřování amou specializací je kontrašpionáž, ale nikdy jsem nesloužil varmádě. Všechny ty hodnosti azkratky, co ze sebe sypou, celá ta jejich armádní hantýrka, to všechno jde úplně mimo mě. Proto se hodlám zapojovat jen tam, kde to půjde.

Al: „Tak, kde jste pracoval?“

Rod: „Vplánech G-3 [ať už to je cokoliv].“

Al: „Av pětaosmdesátém jste odešel?“

Rod: „Jo, když mi dali chcát.“

Já: „Co že vám sakra dali?“

„No,“ začne Rod ana tváři se mu rozhostí úsměv, který by mu záviděla ikočka Šklíba zAlenky vříši divů, „jednou vkasárnách provedli namátkový test av mém vzorku našli cannabis.“

Já: „Ale nepovídejte! Jakpak se to tam asi vzalo?“

Rod: [Smích].

Mám dojem, že té hádance pomalu začínám přicházet na kloub. Nejenom že Rod bral drogy, ale určitě musel vědět io náhodných kontrolách moči. Takže mu buď nevadí podstupovat riziko, nebo nevidí důsledky svých činů – nebo ho prostě nezajímají. Ten přemoudřelý způsob, jak vyslovuje „cannabis“, prozrazuje něco ojeho intelektu, zároveň je mi ale zjeho odpovědi jasné, že chytit se rozhodně nechat nechtěl avyhazov zarmády ho netěší.

Zatímco vstřebávám všechny tyhle informace, Al se propracoval až kjádru pudla: „Nepracoval tehdy uosmé pěší vplánech G-3 iClyde Conrad?“ Av tu chvíli do sebe zapadnou všechny ty poznatky, které jsem svědomitě shromažďoval už od našeho příchodu. Rod, který jinak vždycky odpovídal bez mrknutí oka, najednou jako by musel pátrat vnejhlubších zákoutích své paměti. Ačkoliv jindy byl až pedantsky přesný, tentokrát zněj odpověď leze jak zchlupaté deky. „Jo, Clyde Conrad – samozřejmě.“ Poslední slovo vysloví smírným důrazem, ale mou pozornost upoutá hlavně jeho ruka.

Cigareta mezi jeho prsty se znatelně zatřásla. Ne těmi drobnými, nervózními záchvěvy, které tu předvádí celou dobu, tohle byl regulérní apořádný třas – jako seismograf při výbuchu sopky. Než otázka zazněla, stoupal nahoru sametově hladký proužek kouře. Otřicet sekund později to samé. Ale mezitím, přesně ve chvíli, kdy Al Eways zmínil jméno Clyda Conrada, se tahle uhlazená stopa změnila na ostře klikatý vzor, který Rod neměl onic víc pod kontrolou než svůj krevní oběh.

Znamená to něco? To si pište! Vždycky, když uděláme něco, co pro nás představuje potenciální ohrožení – třeba si spálíme prst okamna nebo se dopustíme něčeho nezákonného –, uloží se nám to hluboko do mozku, konkrétně části koncového mozku zvané hipokampus. Všechno, co nám později tohle riziko připomene – pohled na rudě rozžhavená kamna nebo třeba zmínka onašem komplicovi –, nás okamžitě přinutí mít se na pozoru. Apřesně to se stalo Rodovi: Na chviličku se zarazil aotřásl. Totéž, co by se stalo nám, kdybychom vklidu zahnuli za roh apřímo před námi najednou stálo vrčící psisko.

Proč ale Rod Ramsay slova „Clyde Conrad“ vnímá jako ohrožení?

„Rode,“ vložím se do věci, když si Al dá krátkou přestávku, „máte vynikající paměť. Myslel jsem, že tenhle rozhovor potrvá jen chvíli, ale už teď vidím, že nám můžete pomoct zaplnit spoustu dalších prázdných míst. Jenže určitě sám uznáte, že tady je vedro kpadnutí, amy bysme vaši ochotu rádi ještě chvíli zneužívali. Co kdybysme zajeli do nějakého hotelu vokolí? Zajdeme si na pokoj, dopřejeme trochu pohodlí, užijeme si klimatizaci ajá objednám pořádný oběd, jestli nám tedy nedáte košem.“

Celou dobu, co jsem mluvil, zůstával Rod strnulý. Bylo to zřetelně cítit. Proto jsem na závěr trochu změnil držení těla: váhu přesunul víc dozadu anohy natočil tak, abych od něj stál pár hodně důležitých centimetrů dál avíc zešikma, což psychologicky budí dojem menší hrozby. Zatímco Al na mě hodil škrobený pohled, Rod zareagoval na mé nenápadné poodstoupení. Úsměvem azdvižením ramen se ho beze slov zeptám: „Tak co ty na to?“ Po tomhle gestu se Rod znovu uvolní abrzy se dohodneme. Jestli se předtím bál, že se ho chystáme nacpat do kufru služební herky audělat zněj žrádlo pro aligátory, tenhle strach je teď pryč.

„Avíte co, napadlo mě ještě něco,“ pokračuju vuklidňovací taktice. „Myslíte, že se vaše matka už vrátila domů?“

„Nejspíš ano,“ odpoví.

„Tak jí zavolejte ařekněte, že si společně zajedeme do hotelu Pickett na mezistátní č. 60, abysme tenhle rozhovor dokončili vklidu apohodlí. Uvidíte, jestli bude mít něco proti. Co vy na to?“

Částečně je to ode mě jenom praktická prevence. Vtakovéhle úzce provázané komunitě mobilních domů, kde lidi žijou hlava na hlavě, se paní Ramsayová od někoho určitě dozví, že se po jejím synovi ptali federálové. Ajestli teď něco vážně nepotřebujeme, je to panikařící matka, která vzáchvatu ochranitelských pudů trvá na přítomnosti advokáta hned na začátku běžného šetření. Jenomže něco na Rodovi mi říká, že nemá zrovna davy kamarádů. Možná je pro něj matka jediný člověk, okterého se může opřít.

„Jo, dobrý nápad,“ odpoví mi stakovou dávkou ulehčení, která mě přesvědčí, že mám pravdu.

Nikdy nevíte, co lidi dokáže přesvědčit. Někdy to může být kombinace několika věcí: jiný tón hlasu, úsměv, postoj trochu zešikma, aby člověk nepůsobil tak hrozivě, nebo prostě jen pozvání na oběd do klimatizovaného hotelu. Ať už to vRodově případě bylo cokoliv, na můj návrh nakonec kývl – ato jediné se počítá. Znamená to totiž víc času na osobní diskusi. Odeset minut později nás tak Al zapisuje vhotelu Pickett. Pronajali jsme si pokoj, kde je dost místa pro všechny; můžeme si vklidu sednout audělat pohodlí. Nechci abychom sAlem byli kRodovi moc blízko – nejsme ve filmu apohodlí je klíčové – asamozřejmě musíme počítat sjeho kouřením. Zatímco Al vyřizuje na recepci formality, já si Roda beru stranou, abychom si trochu poklábosili.

„Tak co, jaké byly vNěmecku holky?“ zajímá mě. Tahle otázka mu okamžitě vlije krev do žil.

Popravdě, je to ode mě hodně laciný trik. Ale to nejhorší, co člověk při takovýchhle rozhovorech může udělat, je snažit se druhého dotlačit kpřiznání. Nejdůležitější je to, co právě dělám: osobní kontakt amožnost promluvit si zočí do očí. Když na to je dost času apříležitostí, dozví se člověk nakonec všechno, co chce. Už zpředchozího popisu asi bylo jasné, že Rod rozhodně nevypadá jako bůhvíjaký playboy. Navzdory mladému věku působí jeho obličej dojmem, že už má leccos za sebou. Nesmazatelně se na něm podepsaly jizvy po akné atěžké kouření. Vduchu mám vážné pochyby otom, že by ty největší krásky ve městě po nocích tajně snily otom, jak se na jejich ústa tisknou tenké rty Roda Ramsayho. Zároveň mám ale pocit, že Rod sám sebe vidí jako velkého lamače dívčích srdcí – akdyž se tak kněmu budu chovat, živit jeho narcismus, bude se mu vmé společnosti líbit. Bude chtít dalších pár soust pro svou ješitnost. Adruhý úsměv à la Šklíba mě utvrzuje vpřesvědčení, že se nepletu.

„Víte, že vNěmecku je prostituce legální?“ zeptá se mě.

„Nepovídejte! Abyly tam nějaké kočičky, které za to stály?“

„Nooo,“ odpoví slehce zasněným výrazem, „za jednou jsem tam chodil hodně často. Byla neuvěřitelně dobře stavěná, tělo jak supermodelka. Na eskortní službu jsem volal vždycky jen kvůli ní. Tahle ženská mě stála hotový majlant!“ Při těchhle vzpomínkách Rod znovu zasněně zvedne obočí.

„Kolik, jen pro představu?“

„Někdy ipár stovek za týden. Jednou jsem se obzvlášť rozjel anechal uní dvanáct set – ale ať se propadnu, stálo to za každý cent. To tělo, to byste musel vidět!“

„Aco ta marjánka?“ měním téma. „Čistě mezi námi děvčaty, za kolik se tehdy vNěmecku dala schrastit?“

„No,“ odpoví ryze obchodnickým tónem, „patnáctigramový pytlík stál vpřepočtu asi dvaadvacet dolarů. Vždycky jsem si bral jeden na týden.“

Když se knám vrůžku hotelové haly, kam jsme se sRodem uklidili, znovu připojí Al sklíčem od pokoje, mám nejen jasnou představu oRodově životním stylu vNěmecku – dal by se shrnout slovy hulení aděvky –, ale icelkem dobrý obrázek ojeho osobním hospodaření. Ana něm mi něco nesedí. Vojenská kariéra mě sice minula, ale na štaci vYumě jsem pracovně přišel do styku sněkolika armádními seržanty. Proto taky vím, že si za týden vydělají ani ne 100 dolarů. VRodově případě by přitom čtvrtinu téhle částky spolkl jen jeho účet za trávu. Jestli neměl nějaký svěřenecký fond, což podle jeho současných poměrů nevypadá moc pravděpodobně, dostal by ho jen účet za tělesné radovánky iv týdnu, kdy se ještě držel při zemi, dost hluboko do červených čísel. Ana tyhle služby (stejně jako na hulení) armáda dotované poukázky určitě nenabízí. Takže Rod si vNěmecku buď žil vysoce nad svoje možnosti, nebo měl možnosti vysoko nad svou hodnost. Ajestli je to tak, kde na to bral?

Každý další střípek informací, který se oRodovi dozvídám, zněj vmých očích dělá větší avětší záhadu. Ale vAmerice má každý právo na svá tajemství … alespoň dokud zůstává na té správné straně zákona.

Hotelový pokoj má přesněten účinek, ve který jsem doufal. Po víc než hodině strávené na nohou vdomě rozpáleném jako výheň je pro nás všechny klimatizace vítanou úlevou. Široká pohovka advě příjemná křesílka jsou přesně to, co doktor naordinoval. Dokonce iAl se uvolní na dost dlouho, abych stihl položit pár otázek.

„Povězte mi víc otéhle G trojce, Rode,“ vybídnu ho. „Osmou pěší divizi z‚The Twelfth of Never‘ neznám.“ Když Johnny Mathis tuhle píseň nazpíval, nebyl Rod ještě ani na světě, ale lehké přikývnutí mi signalizuje, že vduchu ocenil jak tuhle kulturní narážku, tak imůj tichý předpoklad, že si dá dvě advě dohromady.

„VG-3 se připravují auchovávají plány pro případ války.“

„Války?“

„Se Sověty. Jestli jste si nevšiml, Joe, tak území Varšavské smlouvy začíná hned za východní hranicí západního Německa.“

Mou pozornost upoutává jediné slůvko: „Joe“. Skoro celou dobu od chvíle, co jsme mu ukázali své průkazy, je Rod samé Ale sem aAle tam, zato mě ještě ani jednou neoslovil. Dokonce ani „agente Navarro“. Začínám si uvědomovat, že téměř všechno, co Rod řekne, je výsledek promyšleného kalkulu. Tak kam asi míří tím nenadálým „Joe“?

„Mějte se mnou trpělivost apoučte ignoranta,“ vyzvu ho slehkým úsměvem. ARod se nenechá pobízet dvakrát.

„Pokud jde okonflikt nás proti nim, všechno se točí kolem toho, jak ta která strana zareaguje, jak se vypořádá smožnými eventualitami. Okolnosti se ale neustále mění, takže plány se musí skoro každý týden aktualizovat. Kolik je kdispozici vojáků? Co bude dělat letectvo? Nebo síly NATO? Jak se zachovat, když třeba raketoplán místo vMohavské poušti přistane na Sibiři? Určitě jste zaznamenal, že jsme před lety přišli otři vodíkové pumy nad Španělskem.“ (Vím otom velmi dobře. Leden 1966. Šlo oleteckou kolizi amerického bombardéru B-52 atryskového tankovacího letadla KCK-135 – ataky moc dobře vím, že Rod mě touhle otázkou jen zkouší.) „Co kdyby se zítra něco podobného přihodilo řekněme třeba nad Bulharskem? Potřebujeme plány pro všechny možné mimořádné situace.“

Tohle je dobré. Rod se evidentně vyžívá vpoučování apředvádění svých znalostí. Nicméně nutno přiznat, že co se týče G-3 asouvisejících témat, má jich opravdu na rozdávání. Popravdě jsem ohromen. Mluví stylem, který bych očekával spíš od vysokého důstojníka při informačním briefingu. Až nečekaně dobře rozumí taktickým astrategickým záležitostem azjevně má dokonalý přehled ohistorii ijejích dopadech na současné dění. Jeho znalosti mě upřímně fascinují … azároveň už teď vím, že dneska se rozhodně nevidíme naposledy. Rod bude pěkný oříšek.

Nejednou se mi stalo, že lidi disponující hodně detailními specializovanými znalostmi – třeba lékaři nebo právníci – začnou být při rozhovoru poměrně záhy dost arogantní. Jsou tak plní pohrdání, že jim nedochází, že když na to přijde atrochu se nezklidní, můžeme na ně my agenti bez problémů poštvat třeba celý vládní aparát. Rod takový není, alespoň ne tak zjevným způsobem. Možná proto, že se přede mnou nemůže ohánět svými akademickými zářezy. Přesto ale jasně cítím, že skaždou odpovědí na mé další otázky se dostává blíž ablíž kpomyslné červené čáře.

Al si toho zatím nevšiml, ale Rod ho podle všeho přestal považovat za hrozbu. Je dost chytrý na to, aby věděl, že jako na civilistu je na něj INSCOM krátký. Puf! VRodově hlavě se Al právě vypařil. Nulové nebezpečí. Teď přemýšlí otom, jak se dostat na kobylku mně.

„Joe,“ ptá se mě právě sblahosklonným tónem, „na jak vysoký stupeň utajení máte bezpečnostní prověrku?“

„Na hodně vysoký,“ odpovím úsečně.

„Mám.“

„Ina ty.“

*****