Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jindřiška Mendozová

Meč, srdce a čarodějky

Ilustrace Jarmila Růžičková

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6097. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Jarmila Růžičková
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Počet stran 152
První vydání, Praha 2016
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9005-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-9004-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5616-5 (print)

Stejně jako i v předchozích dvou knížkách, Meč pánů z Velhartic a Meč a dívka z Herštejna, také příběh Meč, srdce a čarodějky vychází ze skutečných historických událostí. Jindřich Boblig z Edelstadtu, advokát, který pronásledoval šumperské čarodějnice, skutečně existoval a v letech 1678–1692 byl postrachem tamního kraje. Stejně tak skutečná byla i hraběnka de Galle a její dva synovci, kteří později převzali správu nad zámkem Velké Losiny i celým Šumperskem. A v dobách hraběnky de Galle byl skutečně zemským hejtmanem Adam Vinarský. Kdo navštíví losinský zámek, uslyší i příběh o ztraceném srdci hraběnky Juliány. Ovšem všechno to, co se děje hlavním hrdinům mých knížek, tedy Jakubovi, Anežce a Péťovi, jsou příběhy, které se zrodily v mých představách a fantazii. Ale jak říkám vždy a u každého příběhu… kdo vlastně ví, co přesně a jak se kdy mohlo udát a událo…

Kapitola první

Asi desetiletá holčička zametala světnici vmalém domku na okraji Šumperka. Nebyl to nejchudší dům ve městě, ale určitě ani nejbohatší. Dorotka vněm přesto byla spokojená. Světnice vždycky voněla po bylinkách, které její maminka Anna ateta Magdaléna rozvěšovaly všude, kde bylo jen trochu místa. Tatínek občas bručel, že ať se podívá, kam se podívá, všude se něco suší nebo už sušené visí, ale ve skutečnosti brblal jen tak, aby se neřeklo. Ion měl vůni bylin anejrůznějších kořínků asušených plodů rád.

Poslední dobou se ale často tvářil zadumaně austaraně. Toho si nemohla nevšimnout ani ona. Ještě nedávno si kbylinkám rád přičichl avečer po práci poslouchal maminčino vyprávění, kde kterou znich utrhly ak čemu přesně slouží. Obvykle si povídali tiše, aby nebudili děti, ale ona, Dorotka, se většinou jen tvářila, že spí, ale ve skutečnosti poslouchala, co si rodiče povídají. Teď jí bylo deset ao bylinkách toho věděla mnohem víc, než by kdy koho napadlo.

Teď ale bylo všechno jinak. Už na podzim tatínek mamince často rozmlouval, když chtěla jít do lesa nebo na louku pro další zásobu bylin. Ateď vzimě… byl totiž prosinec ado Vánoc ado konce roku už zbývalo jen málo času… ji zase prosil, ať ksobě nenechává přicházet tolik lidí, kteří shánějí nějakou medicínu nebo mazání. On je přece kolář, vydělá dost, aby je všechny uživil… aona stejně jen málokdy vezme peníze za svoji práci, spíš pár vajec nebo trochu zeleniny si nechá vnutit aod chudáka by nevzala nikdy nic…

Maminka ale trvala na svém. Magdaléna iona pomáhají nemocným celý svůj život anehodlají stím přestat jen kvůli… Atady maminka pokaždé ztišila hlas natolik, že Dorotka neslyšela vůbec nic, apořád tak nevěděla, proč by maminka stetou měly přestat dělat to, co dělaly vždycky…

Dorotka dometla aopřela koště do kouta vedle velkých kamen. Pak se podívala do kamen, oheň pomalu skomíral. Jí ale zima nebyla. Zametala celou dobu stakovou vervou, až měla pocit, že je horko skoro jak vlétě. Roztopila znovu kamna azačala připravovat večeři. Tatínek sMartinem, jejím bratrem, za chvilku přijdou zdílny amaminka je stetou někde unemocného… ocelou domácnost se tedy musí postarat ona. Dorotka se spokojeně točila po kuchyni. Bavilo ji to. Anavíc si byla jistá, že jednou stejně bude dělat ito, co její maminka ateta akdysi ibabička…

Vtu chvíli se ozvalo bušení na vchodové dveře. Neznámý, který se tak hlučně dobýval vstupu do domu, ani nepočkal, než mu někdo přijde otevřít. Proti Dorotce, která mířila ke dveřím, najednou stáli dva muži. Byli celí zašpinění, ale jeden znich vypadal jako zámožný člověk. Opíral se odruhého, oblečeného do obyčejnějších šatů, napadal na nohu az rozraženého obočí mu tekla krev.

„Potřebujeme pomoc, holka!“ houkl na vystrašenou Dorotku druhý muž, oblečený do hrubého kabátce.

Dorotka se trochu uklidnila. Vlastně to nebyla vůbec neznámá situace. Lidé, kteří potřebovali pomoct, unich byli jako doma. Jenže teď tu nebyla maminka.

„Maminka tu teď není…“ začala, ale elegantně oblečený muž ji zarazil.

„Tak nám pomůžeš ty!“ řekl panovačně. „Potřebuji se opláchnout asehnat nový vůz.“

Dořekl větu azakolísal, jako kdyby se mu udělalo špatně, jako kdyby mu bylo na omdlení. Také strašně zbledl. Dorotka se ve vteřině rozhodla. Tady žádné oplachování nepomůže. Musí udělat to, co vždycky dělá maminka.

Došla ke zraněnému muži, podepřela ho zdruhé strany apřes všechny jeho protesty ho odváděla kdřevěné lavici ustolu. Sice brblal, ale nakonec se podvolil anechal se na lavici usadit. Dorotka najednou přesně věděla, co má dělat.

Jakub srodiči dorazili do Velhartic už vdeset dopoledne. Jak pravil tatínek, Jakub je honil abyl úmornější než čtvrtodenní zimnice, takže radši všichni skočili do auta ajeli, aby nemuseli poslouchat jeho lamentování nad tím, že ztratí celý den, kdy by mohl být sAnežkou as Péťou.

Jenže teď byly skoro tři odpoledne aani jeden zkamarádů se zatím neukázal. Ato jim Jakub oběma poslal SMS, že už jsou na cestě! Jasně, Vánoce jsou za dveřmi. Anežka nejspíš musí pomáhat Buškovi spřípravami cukroví avánočky. APéťa… Péťa zase určitě běhá státou po jejich kousku lesa ahledají ten super nej vánoční stromeček. Co si Jakub pamatuje, uVlkových vždycky měli největší anejnazdobenější stromek zcelých Velhartic. Jak říkal Péťův táta, přes to prostě nejede vlak…

Stavit se ale stejně mohli. Musí jim být přece jasné, že hned první den nemůže babičce utéct. Od podzimních prázdnin avýpravou na záchranu Meče aFrantišky zHerštejna se skoro neviděli… Jakub vytahoval na půdě zkrabic vánoční ozdoby apomalu začínal být na kamarády naštvaný. Copak se musí dít něco nebezpečného nebo tajemného, aby se ukázali? Pak ale sám sebe vduchu krotil. Vždycky vidí všechno černě. Ibabička mu to říká. Ata má obvykle pravdu. Zadumaně zíral na velkou skleněnou kouli, která pamatovala ještě doby, kdy byla malá jeho babička, vtom se ozvalo klepání na dveře. Pěkně hlasité, vlastně spíš bouchání.

Anežka! Nikdo jiný se takhle nikdy nikam nedobývá. Jakub opatrně položil kouli zpátky do krabice ašel otevřít dveře půdy.

Kjeho překvapení za nimi nestála Anežka, ale Péťa. Péťa byl vždycky tichý, spíš zakřiknutý, ačasto měl strach zvěcí, které podle Jakuba nebezpečné nebyly ani náhodou. Jenže od posledního dobrodružství sFrantiškou zHerštejna mu nějak povyrostlo sebevědomí. Jakub si na toho nového Péťu pořád nějak nemohl zvyknout. Ještě vlétě by jen tichounce zaťukal, aby náhodou neobtěžoval…

„Čau,“ řekl Péťa. „To je dost, že se tu zase ukážeš!“

Vypadalo to, že je doopravdy rád, že kamaráda vidí. AJakuba už naštvání taky přešlo. Uvelebili se vedle krabice sozdobami aprobírali, co všechno se událo od jejich posledního setkání ve Velharticích. Probírali školu, to, že Jakubův pokoj se pomalu, ale jistě zpoloviny mění na hračkářství, protože máma pro mimino, které se má narodit na jaře, nakupuje snad každého plyšáka, kousátko achrastítko, které jsou vPraze ksehnání.

Péťa zase vykládal onepřátelské partě, která se poslední dobou drží dost zpátky. Asi to bude tím, že vlastně nemají oco bojovat, když Anežku, Péťu ani Jakuba stoh za vesnicí už dávno nezajímá. Když už přišla řeč na Anežku, ta se prý za Jakubem taky určitě staví ještě dnes. Jenže na vánoční prázdniny sem dorazili její rodiče, je ztoho nějaká celá pryč.

Jakub nevycházel zúdivu. Anežka přece měla být umámy na Silvestra au táty pak na pololetní prázdniny! Vánoce chtěla jenom sdědou. Říkala mu to. Péťa pokrčil rameny. Objevili se nějak nečekaně. On taky moc neví. Ale Anežka jim to určitě poví.

Péťa sice vyprávěl jak oživot, ale Jakub se celou dobu nemohl zbavit pocitu, že mu neříká všechno. Že za vším tím mluvením se skrývá něco mnohem důležitějšího.

„Co obraz?“ sondoval opatrně.

Obraz, na kterém byla namalovaná Františka zHerštejna, jim na podzim pomohl zachránit Meč ataké se jeho prostřednictvím podívali do středověku. Obraz jim zůstal. Tedy ne jim, ale Anežce astarému Buškovi, kteří patřili do rodu Bušků, aAnežčin děda byl teď ochráncem kouzelného Meče. Už také věděli, že když je Meč vnebezpečí, abylo úplně jedno, jestli teď nebo před pěti sty lety, obraz začne temnět aoni mají příležitost dostat se přes obraz do minulosti aMeč zachránit. Proto první, co Jakuba napadlo, bylo, že obraz začal „mluvit“.

Péťa ale zavrtěl hlavou. Ne. Obraz je vpohodě, všechny bílé znaky na pozadí jsou pořád bílé. Meč je vpohodě.

„Tak co se děje?“ zeptal se Jakub přímo. Na Péťovi bylo vidět, jak rád by mu něco řekl, ale nemůže se odhodlat.

„Napsala mi Františka,“ vypadlo zněj po chvíli ticha.

Jakub na něj chvilku zíral spusou dokořán. Napsala mu holka zpatnáctého století? Jasně, stala se jim už spousta divných věcí… Ale tohle? Anežka ion věděli, že Péťa je do Františky po uši zamilovaný. Co když mu přeskočilo? Přece jen mít holku, která žije opět set let dřív, než se člověk vůbec narodil… Nic moc představa. Péťa ale jako cvok nevypadal. Vypadal jenom… nadšeně…

„Hele, funguje to. Jako časová schránka, díra včase… nevím přesně. Ale napadlo mě nechat tam, kde dřív visel Františčin obraz, vzkaz. Napsala mi. Adneska jsem našel další dopis. “ Chvilku se hrabal po kapsách černomodrých oteplovaček, které měl na sobě, až nakonec vytáhl kus papíru. Podal ho Jakubovi.

Jakub papírek zvědavě rozbalil. Ano, byl to papír, na jaký se psalo ve Františčině době. Ijejí písmo poznával. Copak opravdu všechno, co se stane jim třem, musí být podivné? Ato je ještě mírné slovo.

„Je to jako takový rande na dálku, tohle je ten druhý dopis,“ nadšeně vykládal Péťa. „Už jsem se naučil ity jejich písmenka, přečtu to raz dva.“

„Rande přes pět set let,“ Jakub tak nadšený nebyl. „Nemyslíš, že by byla lepší nějaká holka zdneška?“

Péťa rozhodně zavrtěl hlavou. Ne. Nebyla. Žádná není tak skvělá jako Františka. Nebo už zapomněl, jak jezdí na koni, jak uměla rozdělat oheň? Prostě ať sáhla na cokoli, šlo jí to od ruky. To Jakub sice popřít nemohl, ale stejně měl pořád pocit, že tohle chození dlouho nevydrží. Když ale viděl, jak se Péťa tváří nadšeně, všechny další námitky spolkl. Třeba se plete on. Pohodil hlavou kpapírku, který Péťa držel vruce. Stejně se ale nemohl zbavit jednoho nápadu, který se mu najednou zrodil vhlavě. Ato se ho snažil zaplašit opravdu důkladně.

„Asi bys jí měl odpovědět. Aby kté vaší schránce nebo díře včase, nebo co to je, nechodila zbytečně.“

Péťa se na něj vděčně podíval: „Napíšeš to za mě? Číst to umím, ale psát mi ty klikyháky nejdou.“

Jakub kývl. Jasně, žádný problém. Apak se staví za Anežkou. Máma ani babička asi nadšené nebudou, ale jak to tak vypadá, když nezajdou oni za ní, ona se sem nedostane.

Dorotka prohlížela ránu na mužově noze. Věděla, že nejdřív ji musí očistit. Maminka by nikdy nepřikládala žádnou léčivou rostlinu nebo mast na místo špinavé od bláta. Opatrně se otevřené rány dotýkala klůckem namočeným vborové vodě. Muž neustále sykal, nadával acukal sebou.

„Dávej pozor, holka, tohle zatraceně bolí!“ vykřikl vjednu chvíli.

Dorotka se na něj podívala pohledem, který byl až nedětsky vážný.

„Nemůžu tu ránu nechat špinavou. Nevyléčila by se,“ řekla tiše.

„Tak ale dělej! Nechci tu být déle, než je potřeba,“ odsekl vztekle muž.

Vtu chvíli vešli do dveří tatínek sMartinem. Tatínek se rychle rozhlédl azhodnotil situaci. Nezdálo se, že by jeho dcerce hrozilo nějaké nebezpečí. Přesto se mu ani trochu nelíbil tón, jakým na ni neznámý muž promluvil. Ani šat prozrazující, že se nejedná ožádného chudáka, ho neomlouval.

„Moje dcera má pravdu, pane,“ řekl tiše. „Měl by ses kní chovat spovděkem. Pomáhá ti.“

Na okamžik se zdálo, že druhý muž Aloise Wintera udeří, ale zraněný muž ho gestem zarazil. Pak se otočil na Aloise.

„Máš tušení, kdo jsem?“ zeptal se nakonec.

Alois Winter zavrtěl hlavou. Neví. Ale ať je dotyčný kdokoli, vjeho domě se bude chovat jako host. Neznámý se pokusil vstát, ale nakonec se se zasténáním znovu posadil. Pokývl Dorotce, aby pokračovala vpráci. Ta znovu vzala do ruky klůcek adál omývala ránu. Martin si zatím se zájmem prohlížel oba neznámé muže. Nemohlo mu tedy uniknout, sjakým vztekem se boháč dívá na jeho sestru iotce.

Anežka byla nadšením bez sebe, když se unich vchalupě ukázali Jakub sPéťou. Hned je odtáhla do svého pokoje, kuchyni se vyhnuli, ikdyž zní velice příjemně voněla vánočka.

„Naši…“ procedila Anežka skrz zuby. „Nestačili bysme si nic říct, protože by se vás pořád na něco vyptávali. Mají záchvat rodičovství…“

Anežka sebou plácla na postel akluci se usadili na starém kanapi, které vpokoji zůstalo ještě po Anežčině babičce.

„Přijeli snápadem, že místo abych byla udědy, budou si mě střídat. Po týdnu. Abudu chodit do nějaký super hyper školy, aby ze mě taky jednou byla manažerka…“

Anežka otočila oči vsloup, takže bylo hned jasné, co si opodobném plánu myslí. Jakub sPéťou se na ni dívali spochopením. Srodiči jsou prostě pořád nějaké problémy.

„Jak je přesvědčíš, že je to blbost?“ zeptal se opatrně Jakub.

Anežka trhla váhavě rameny. To ještě netuší, ale určitě ji něco napadne. Nebo dědu. Včera sice brblal něco otom, že taková skvělá škola je určitě šance, ale ona moc dobře ví, že ji tu chce mít. Jen se nechce hádat. Jakub sPéťou měli jasno hned, kdyby je kněčemu potřebovala, nějaký plán nebo tak něco, může si nimi stoprocentně počítat.

Dorotka pozorovala maminčiny hbité prsty, které potíraly ránu čerstvě vyrobenou mastí. Potom se maminka chystala ránu převázat čistým plátnem. Když práci dokončila, zvedla hlavu kpacientovi.

„Zabalím vám trochu té masti ssebou,“ řekla Lidmila svým melodickým hlasem, který nemocné většinou dokázal rychle uklidnit. „Do týdne by měla být noha vpořádku. Můžete se tu zastavit ajá se vám na ni znovu podívám.“

Muž se místo odpovědi jen zasmál. Jeho průvodce vůbec neskrýval své pohrdání nad podobným návrhem.

„Od toho mám svého doktora,“ řekl muž apak se obrátil na Aloise Wintera. „Potřebuju spravit kolo kočáru.“

„Co se vám vlastně stalo… pane…,“ zeptal se Alois. Snažil se sice opokorný tón, ale kdo ho jen trochu znal, věděl moc dobře, že se mu podvečerní návštěvník vůbec nelíbí.

„Měli jsme nehodu. Víc vás zajímat nemusí…,“ odsekl muž.

„Jste vmém domě,“ řekl ostře Alois.

„Avy jste kolář, takže po vás nechci nic než vaši práci. Mimochodem, jsem zámecký hejtman Adam Vinarský. Ostuda, že nepoznáte vlastní vrchnost…,“ řekl Vinarský výsměšně. „Předpokládám, že se omůj kočár postaráte…“

Vinarského hlas nepřipouštěl žádné odmlouvání. Alois cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Vinarský měl pověst ješitného hlupáka aon ho urazil tím, že ho nepoznal. Na druhou stranu jeho skutečnou vrchností byla hraběnka de Galle… atu by poznal. Nikdo ho nebude okřikovat vjeho vlastním domě.

„Mojí vrchností je hraběnka de Galle… ale to kolo vám samozřejmě opravím,“ řekl Alois, kývl na Martina, aby mu šel pomoci, azamířil ven zdomu.

Maminka upírala oči na obvaz, ale Dorotka se dívala na Vinarského. Znenávisti vjeho pohledu ji zamrazilo. Už se těšila, až Lidmila dá nezvanému hostovi mastičku, tatínek mu opraví vůz aon zmizí. Přitočila se kmamince, která ustolu připravovala mast, apoočku dál pozorovala Vinarského.

Ten nespouštěl zLidmily oči, sledoval každý její pohyb. Dorotka by bývala ráda věděla proč. Ošklivý kočí, který se choval, jako kdyby on sám byl hejtmanem, najednou nakrčil nos ahlasitě začichal. Pak promluvil nepříjemným, skřehotavým hlasem.

„Smrdí tu síra!“

Lidmila se nervózně zasmála. Čemu se diví? Míchá přece mastičku svodou zlosinských lázní. Každé malé dítě ví, že ztéhle vody je cítit síra.

„Jenže po síře páchne iďábel!“ zaskřehotal mužík avítězoslavně se na Lidmilu podíval.

„Pánové ze Žerotína by jistě nepodporovali lázně, které by byly takového původu,“ odsekla Lidmila ostře.

Kočí se ale stáhl. Na tohle odpovědět neuměl. Ta mastičkářka by ho ještě nakonec donutila říct úplně něco jiného, než by chtěl. Vinarský se pousmál. Viděl, jak se jeho kočí lekl. Ta ženská není vůbec hloupá, napadlo ho. Achytří lidé jsou nebezpeční. Navíc zrovna tahle bylinkářka ajejí muž si osobě moc myslí. Odpovídají, jako kdyby pány byli oni dva ane on.

„Tu vodu bereš kde?“ zeptal se.

„Kupuji,“ odpověděla bez rozmýšlení.

„Takže si nechodíš brát bez dovolení zmajetku svých pánů?“ vyptával se dál Vinarský.

Dorotka, Vinarský ikočí napjatě sledovali, co Lidmila odpoví. Tak napjatě asoustředěně, že si ani nevšimli, že se otevřely dveře ado místnosti znovu vstoupil Alois Winter… aže zaslechl poslední hejtmanova slova. Dvěma kroky byl uněho, popadl ho za límec kabátce apřes protesty kočího ho postrkoval ke dveřím.

„Ten vypadlý hřebík jsem zatloukl avy teď odtud zmizíte!“ hřímal Alois atlačil oba muže ke dveřím, zatímco Lidmila strkala hejtmanu Vinarskému do kapsy balíček smastičkou. „Auž se tu neukážete! Moji ženu nebude nikdo nazývat zlodějkou!“

Dorotka aMartin zírali beze slova na rodiče. Oběma jim bylo jasné, že právě teď se stalo něco moc zlého. Jen netušili, jak moc tohle zlo zasáhne do života jejich rodiny. To ale netušili ani Alois aLidmila.

Péťa už odešel domů. Musel pomáhat spřípravami na Štědrý den. Jakub sAnežkou ale dál vysedávali vjejím pokoji aprobírali všechno možné anemožné. Teď spíš to nemožné, protože Jakub se nezapomněl zmínit odopisech od Františky, které Péťa objevuje na Herštejně. Anežka se pobaveně zachichotala.

„Chceš říct dopis, ne?“

„Ne, dopisy. Tak mi to říkal Péťa. Dopisy od Anežky,“ trval na svém Jakub.

„To je blbost!“ vrtěla hlavou zrzka aculíky už jí zase poskakovaly okolo obličeje, jako vždycky, když byla rozčílená. „Dopis.“

„Tak ti třeba otěch dalších neřekl,“ dohadoval se Jakub avůbec nechápal, proč ji to tak bere. Copak jí Péťa musí povídat úplně všechno? Jenže když se na ni podíval pořádně, viděl, že Anežka zrudla tak, že její tváře najednou měly skoro stejnou barvu jako její vlasy.

Tady něco nehrálo. Jakub se na Anežku zkoumavě podíval. Řekne mu konečně, co se děje? Anežka uhnula pohledem aJakub měl najednou jasno.

„Tys mu tam ten dopis dala, že jo?“ uhodil na ni přímo.

Anežka kývla.

„Proč jako?“ nechápal Jakub.

„Když on pořád tak čekal, že mu napíše, achodil kontrolovat tu časovou schránku…,“ pípala Anežka téměř neslyšně.

„Takže tys vyndala jeho dopis adala tam ,jako Františčin!?‘ “ ptal se nevěříceně Jakub.