Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lubor Falteisek

KONEC BEDNY A JINÉ PŘÍBĚHY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5997. publikaci

Ilustrace Eva Válková
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015
© Lubor Falteisek, 2015
Illustration © Eva Válková, 2015

ISBN 978-80-247-9967-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-9966-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5738-4 (print)

Tajemství školníka Jiráska

Do jedné třídy naší školy chodí Svatopluk Čech aKarel Čapek. Anejenže spolu sousedí vseznamu žáků, jelikož jsou oba od Č, ale oba dokonce sedí vjedné lavici auž odedávna spolu kamarádí. Nejspíš proto, že se jim oběma děti pošklebovaly ze stejných důvodů. „Čechu, Čechu, napiš nějakou básničku do školní kroniky,“ volali kluci na Sváťu vdobě, kdy psát verše byla hrozná ostuda. Ajindy se postavili pod okno Čapkových ajeden kluk hlasitě zavolal: „Kájo, půjdeš dneska ven?“ Aten druhý kluk, který stál vedle, mu hned odpověděl: „Néé, píšu nový román anesmím ven, dokud ho nenapíšu…!“

Čech sČapkem byli nejdřív na svá jména naštvaní anejradši by se jmenovali Jan Novák nebo Josef Novotný, ale pak si zvykli anajednou začali být hrdí, že se jmenují tak krásně spisovatelsky. Adokonce osobě začali tvrdit, že jsou přímými potomky toho slavného Svatopluka Čecha aještě slavnějšího Karla Čapka, okterých se učí vhodinách českého jazyka aliteratury, což ovšem nebyla ani docela malá pravda. Přesto tomu některé spolužačky věřily.

Ve školách bývají skaždým novým školním rokem nějaké změny, přicházejí noví učitelé astaří odcházejí na zasloužený odpočinek, protože mají zté školní zoologické zahrady docela pocuchané nervy. Letos se ovšem udála změna velice významná, mnohem významnější, než když loni matematikářka Fryčová najednou začala učit dějepis, který moc neznala, abyla vždycky jen ohodinu napřed před ostatními žáky. Ato ještě občas zapomněla, co právě učí, aletopočty napsané na tabuli zroztržitosti najednou podtrhla asečetla nebo je vynásobila datem.

Letošní změna spočívala vtom, že do naší školy přišel nový školník. Byl vysoký jako bidlo ahlas měl jako tygr, ikdyž mu už bylo nejmíň padesát.

Nový školník si ssebou přinesl inové zvyky. Tak třeba stál každé ráno uschodů do školy avšechny opozdilce zapisoval na tabuli udveří žlutou křídou.

Brzy nachytal také Sváťu sKarlem. Chodívali většinou do školy spolu, byli to přece velcí kamarádi. Když jeden zapomněl úkol, neměl ho ani druhý – akdyž jeden znich zaspal ahrozilo, že přijde do školy pozdě, přišli pozdě rovnou oba. Teď je školník uviděl, jak se pokoušejí neviditelně proklouznout za jeho zády, azakýval na ně ukazováčkem, aby přišli blíž, protože kdyby promluvil svým tygřím hlasem, rušil by vokolních třídách právě započatou výuku.

Žáci se kněmu neochotně přišourali aKája Čapek se trochu drze podíval na hodinky, zaťukal na ně apřiložil si je kuchu, neboť dělal, že se mu opozdily.

„Jak se jmenujete?“ zašeptal mohutný školník ave dveřích se vtu chvíli rozdrnčelo sklo.

„Karel Čapek,“ řekl Kája Čapek.

„Svatopluk Čech,“ řekl Sváťa Čech.

Školníkovi se zlomila křída, jak se na ně prudce ohlédl. Zablýskal očima ařekl: „Ajestlipak víte, kluci, jak se jmenuju já…?“

„To nevíme,“ krčili kluci rameny aSváťa se ještě rychle ohlédl na tabulku na dveřích školnického bytu, který byl vpřízemí, ale tam stál pouze krasopisně vyvedený nápis: Školník.

„Čech Svatopluk aČapek Karel,“ předříkával si hrozivě, apřesto tiše pan školník, alemuškátu vkvětináči na zídce stejně upadly dva listy.

Kluci už chtěli zmizet, tvářili se otráveně abyli trochu skleslí, ale školník se knim najednou sehnul apravil: „Tak já vám řeknu, jak se jmenuju,“ rozmáchl se do širokého gesta, „já se totiž, pánové, jmenuju Alois Jirásek.“ Vychutnával si překvapení, které způsobil, trochu se usmál alevou rukou obě slavná jména ztabule pozdních příchodů zase smazal. „Abyste neřekli,“ dodal ještě arukou naznačil klukům, aby plavali.

Od té doby to Sváťa sKájou měli uškolníka Jiráska dobré. Ráno na ně udveří vždycky mrkal ajednou jim dokonce spiklenecky zasalutoval. Aklukům se tohle nečekaně navázané přátelství brzy hodilo. Třeba vtom, že nemuseli číst žádnou povinnou četbu aknihy Aloise Jiráska zvláště. Pan školník měl za léta svého školníkování na různých školách nastřádanou docela slušnou knihovnu. Velkou část tvořila právě významná díla zadávaná žactvu vprůběhu let za povinnou školní četbu. Některé spisy měl dokonce vněkolika vydáních, jiné už dávno mezi školní četbu nepatřily, ale pan školník doufal, že se do školních osnov jednou zase vrátí, aproto je zknihovny nevyřadil.

Aještě jedna věc tu hrála důležitou roli – školník Jirásek všechny ty knihy na rozdíl od některých žáků přečetl. Když za ním Karel aSváťa zašli, ochotně jim za čtvrt hodiny pověděl obsah, kluci si ho jen trochu upravili aúkol byl hotový. Nemá se to, to je jasné. Ale stejně jasné je, že se to přesto dělá!

Celou jednu skříňku měl pan školník vyhrazenou pro jediného autora – Aloise Jiráska, svého jmenovce. Byl totiž nadšeným obdivovatelem jeho historických románů ajako kluk se také chtěl stát spisovatelem. Už kvůli tomu jménu. Přečetl všechno, co mu padlo do ruky, začal knížky isbírat, aby se co nejvíc přiučil, jak se píšou, ale ikdyž přečetl už tisíce knih, těch nejlepších itěch nejhorších, sám ještě ani jednu nenapsal. Dál zůstával školníkem abyl tak trochu ve stínu Jiráska-spisovatele.

Tohle jednou vyprávěl oběma chlapcům anabádal je, aby četli díla svých slavných jmenovců aaby se jejich jméno snažili dál proslavit něčím velikým, nejlépe nějakým statečným činem, ke kterému mají kluci kolem třinácti přece jen blíže než ke spisovatelství.

Ve čtvrtek opolední přestávce se zdlouhé chvíle žáci tloukli sešitem do hlavy, sekali se pravítkem přes prsty aházeli po sobě mokrou houbou. Co se taky dá odlouhé polední přestávce vprázdné třídě dělat? Jenže měli děsnou smůlu. Nešťastnou náhodou trefili tou těžkou mokrou houbou lustr. Sklo je zatraceně křehká věc ado školy by asi ani patřit nemělo, protože teď se lustr rozkřápl jako skořápka ařachnul na podlahu. Šlo sice jen ojediné svítidlo, ave třídě byly celkem čtyři, což je dost, ale učitelka Fryčová, která právě bloumala po chodbě apřemýšlela, zda má všesté cé hodinu dějepisu nebo vsedmé á hodinu matematiky, což se jí neustále pletlo, vrazila do třídy ana dostatečný počet svítidel vučebně měla docela jiný názor.

„Čapek aČech, no jo, známé firmy,“ řekla aotočila vypínačem, aby se přesvědčila, zda funguje aspoň žárovka, „tak zítra ráno vdevět nula nula nástup vředitelně. Ničit školní majetek! Nevážit si společné práce všech!“ kárala žáky, kteří se sice bránili, že to spadlo samo od sebe amohlo je to snad izabít, kdyby tam vtu chvíli byli, jenže tam naštěstí vůbec nebyli, protože přišli do třídy až po té události, ale učitelka Fryčová se znalecky rozhlédla po třídě, uviděla dva mokré fleky na stěnách apod jednou lavicí spatřila houbu, takže věděla svoje.

Nešťastný Sváťa asmutný Karel se těsně po vyučování zastavili uškolníka Jiráska. Hned mu vyklopili, včem lítají, protože doufali, že jim pomůže. Akdyž už jim nepomůže, že je aspoň pochopí.

„No, to jste si nadrobili pěkně chleba do polívky,“ smál se amračil najednou pan školník, „to jste si navařili hezkou kaši, přátelé,“ drbal se za ušima arovnal vkredenci skleničky, které se jeho burácivým smíchem pokácely. „To není obyčejná rejže, vkteré jste se ocitli, to je přímo rýžový nákyp,“ volal radostně zokna achlapci pozorovali, jak se znízké švestky na školním pozemku sypou na zem zralé plody, jako by je naráz setřáslo zemětřesení…

„Kolik může taková skleněná baňka stát?“ zeptal se konstruktivně Sváťa. „Padesát kaček? Nebo stovku? Aikdyby pět set, při mém kapesném to za rok za dva našetřím jako nic,“ šklebil se na spolužáka Čapka tak usilovně, že jeho tvář připomínala psa boxera.

„No nic, chlapci,“ nadýchl se školník Jirásek, „ještě jsem tady já. Přece nenechám potupit své přátele stak slavnými literárními jmény! Vždyť byste za to mohli slíznout dvojku zchování, jen to fikne! Běžte jen klidně domů, já to sklíčko vyměním aráno to vředitelně už nějak vysvětlím. Vkolik jste říkali, že tam máte tu audienci?“

„Vdevět,“ zamrkal Kája Čapek.

„Vdevět nula nula,“ doplnil ho Sváťa Čech.

Druhý den ráno těsně před devátou se kluci srazili před ředitelnou sučitelkou Fryčovou. Vtáhla je dovnitř apostavila vedle sebe na okraj červeného koberce.

„Tihle žáci, Čech aČapek,“ hlásila řediteli, „rozbili včera ve třídě sedmé á baňku osvětlovacího tělesa. Přistihla jsem je téměř při činu,“ dodala pyšně.

Ředitel zvedl obočí aupřel svůj pronikavý zrak na příchozí. „To je mýlka,“ zavrtěl mírně hlavou. „Právě mne informoval tady pan Jirásek, že vsedmé á bylo naprasklé svítidlo, které spadlo. Ještě že tam vtu chvíli nebyli žáci, ti tam přece přišli až potom,“ řekl ředitel aotočil se na školníka, který přivřel oči adlouze kývl.

„Ale… Já jsem… Ti žáci… Ta houba…,“ koktala zmateně učitelka.

„Ano, ti žáci to zpozorovali jako první ahned začali sklízet střepy, aby se proboha někdo nezranil,“ předklonil se školník Jirásek asvým tygřím hlasem promluvil jako zamplionu školního rozhlasu. „Však jsem je již za to pochválil, sdovolením, jménem tady pana ředitele…“

„Aha, ano, tak tedy…,“ nechápavě se na školníka zadívala učitelka Fryčová zvaná Fryčka azmateně si začala pro uklidnění sčítat jablíčka na závěsech vředitelně. „Tak to já už půjdu,“ ohlédla se přes rameno na kluky, „mám teď, myslím, vosmičce hodinu geometrie,“ řekla nešťastně.

„Ale to je také mýlka, paní kolegyně,“ vzdychl dlouze ředitel amrkl přes brýle na nástěnku srozvrhem. „Máte teď přeci všestém ročníku dějepis. Už deset minut,“ ukázal významně na budík na svém stole.

Chlapci vypadli zředitelny sočima navrch hlavy avzápětí se za nimi vynořila vysoká postava školníka Jiráska. Dal si prst na ústa, což ovšem platilo nejvíc ze všech pro něho. Promluvil až dole, ve svém bytě.

„Tak co tomu říkáte?“ zašeptal na kluky, kteří zářili radostí.

„My mlčíme, protože ktomu se nedá nic říct,“ hlesl uznale Svatopluk Čech. „Kdybych chtěl něco říct, tak to bych na vás musel složit oslavnou báseň!“

„Jestli někdy napíšu nějakou knihu, tak ji věnuju vám, pane Jirásek,“ pronesl slavnostně Karel Čapek. „Protože jsem vživotě nezažil lepšího školníka, ato už chodím do školy sedm let.“