Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lucy Clarkeová

Poslední nádech

Copyright © Lucy Clarke 2014
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2015

Z anglického originálu A Single Breath, vydaného v roce 2014
v nakladatelství Harper, přeložila Eva Štěpánková
Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Eliška Tersago
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Obálka Jakub Karman, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS v Praze roku 2015, jako svou 5876. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-9785-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-9784-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5460-4 (print)

Prolog

Jackson si stáhl čepici přes uši a podíval se na Evu. Ležela v posteli stočená do klubíčka, deku přitaženou k bradě. Měla zavřené oči a ospale mumlala Nechoď pryč.

Ale musel odejít. Už jí nemohl lhát. Byl už vzhůru celé hodiny, zíral do černé prázdnoty, přemýšlel a přemýšlel, vracel se ke svým rozhodnutím a jejich důsledkům. Musel jít ven z domu, cítit na tváři štípání zimního větru.

Nadzvedl roh přikrývky, odhalil Evino nahé rameno a políbil ho. Vdechoval vůni její kůže zteplalé spánkem. Pak deku narovnal, posbíral rybářské náčiní a odešel.

Pobřeží bylo v šeru divoké a prázdné. Bylo to jedno z těch anglických rán, na které si stále teprve zvykal. Ještě se během dne úplně nerozednívalo a uvnitř se muselo celý den svítit. Vykročil do větru, zahříval se přitom pohupováním ramen.

Když došel ke skalám, které vedly přímo do moře, zastavil se. Pozoroval, jak se vlny řítí ke skalám a tříští se o ně v gejzíru bílé vodní pěny. Počkal, až opadnou, a pak se vyšplhal na kameny a spěchal přes ně až na samý konec skalnatého výběžku. Tam budou ryby brát, protože tam je nejprudší voda. Byl mrštný, v dětství běhával bos po skalách a útesech Tasmánie, vrhával se z nich s jekotem do moře, než ho voda pohltila.

Zastavil se před dalším dopadem vln, kameny pod ním zmizely v přívalu pěny. Silné poryvy větru poháněly zadní stranu vln a vzduch byl cítit vlhkostí. Odvracel se od větru, přidřepl a otevřel bedýnku s náčiním. Ježíši, měl si vzít rukavice. Vždyť tady mrzne. Vodní tříšť ho zasáhla zezadu do krku, byla ledová. Prokřehlé prsty byly nemotorné, upustil návnadu a musel ji vyhledat mezi kameny. Podařilo se mu to až napodruhé.

Nakonec nahodil. Ten pohyb, kdysi tak dobře známý a uklidňující, mu dnes nepřinesl útěchu. Jeho myšlenky se příliš podobaly bezútěšné mořské hladině, která vře pod rozzlobenou oblohou. Jak stál promrzlý na skále, budil zdání, že se všechno začíná vyjasňovat. Jako by vrstvu po vrstvě svlékal kůži, dokud se neukázalo, kdo opravdu je.

Vyrušily ho vibrace mobilu. Jednou rukou držel rybářský prut a druhou šmátral v kapse kabátu. To bude Eva. Zahnal temné smrtelné myšlenky a představil si, jak spánkem zabarveným hlasem říká: Vrať se do postele...

Už si myslel, že se vrátí a na všechno zapomene. Když poběží, bude tam za deset minut. Vklouzne zpátky do teplé postele, přitiskne se ke křivkám jejího těla a připomene si, že je to skutečné.

Ale hlas v mobilu vůbec nepatřil Evě.

1.

Když Eva vyšla ze závětří, opřel se do ní vítr celou svou silou, vlasy jí šlehaly do obličeje. Přitiskla si termosku s kávou těsněji k hrudi. Podél pobřeží se zvedala mračna písku a po břehu hnala zašmodrchané klubko vlasce.

V opačném směru minula ženu ve fialovém kabátě, který jí na zádech nadouval vítr. Elegantní kožešinová čapka, kterou měla staženou do obličeje, Evě připomněla, že si měla vzít čepici. Zapomněla už, jak bývá počasí na pobřeží drsné; v Londýně ho zmírňuje obrovský počet domů a většinou ho jen pozorujete zpoza oken.

Do Dorsetu přijeli s Jacksonem včera večer na oslavu narozenin její matky. Byla obtížné dostat se z města; Eva se opozdila v nemocnici, protože se pokoušela obrátit plod otočený koncem pánevním, ale než dorazil Jackson vyčerpaný ze schůzky, která se protáhla, stihla již zabalit dárek pro matku a umýt nádobí od snídaně. Celý týden byl takový: Jedli rychle a mimo obvyklou dobu, byli pod pracovním tlakem, který je pronásledoval až domů, chodili pozdě spát a byli příliš vyčerpáni, než by spolu mohli mluvit.

Byla moc ráda, že má tento víkend na zklidnění.

Vpředu bylo vidět skály, na kterých chtěl Jackson rybařit. Obrovské tmavé omleté kameny vybíhaly přímo do moře. Byla zvědavá, zda už něco chytil. Bylo krátce po rozednění, když ucítila, že vyklouzl z postele. Slyšela, jak si obléká džíny, natahuje svetr a zapíná zip kabátu. Naklonil se nad postel a políbil ji na nahé rameno. Pootevřela oči a viděla ho, jak v červené vlněné čepici natažené přes uši mizí mezi dveřmi.

Přímo za skalami viděla světlo člunu. Na chvilku zmizelo za vlnami a ona si pomyslela, že dnešní povětrnostní podmínky jsou na vyjížďku na moře příliš drsné. Přimhouřila oči proti větru a znovu uviděla člun na vrcholu vlny. Byl to oranžový záchranný člun. Zajímalo ji, jestli nedošlo k nějaké nehodě, ale jakmile ji to napadlo, pocítila úzkost v celém těle.

Když byla malá a její otec ještě žil, každé ráno v létě chodili sem na pláž a plavali spolu. Otec plaval naznak, pravidelně přitom střídal dlouhé kostnaté paže. Měla plavání moc ráda, když byla voda klidná a ranní slunce se odráželo od hladiny. Ale dnes je moře zlověstnější a hrozivější.

Prohledávala skály, jestli neuvidí Jacksona, vítr jí vháněl slzy do očí. Musí tam být; vždycky tam rybaří, když jsou na návštěvě u její matky. Ale šedou barvu moře a oblohy dnes rušil jen záchranný člun. Přestože si říkala, že je to jen cvičná plavba, podlamovala se jí kolena, když se rozběhla směrem ke skále.

Termoska jí narážela do boků a botami odhazovala písek. Rychle vypouštěla teplé a vlhké obláčky dechu, vrstvy šatů ji tísnily – džíny nepoddajné v kolenou, knoflíky na kabátu upnuté těsně na hrudní kosti.

Když dorazila na začátek skalnatého výběžku, zjistila, že se tu shromáždilo asi deset lidí. Přelétla je pohledem a potom přehlédla celou délku skal až tam, kde se vlny tříštily a vyhazovaly bílou vodu vysoko do nebe. Vzduch ztěžkl vůní soli.

Jacksona neviděla.

Eva spěchala zpátky směrem k muži v impregnované vestě s ocelově šedým obočím rozcuchaným od větru.

„Proč je tu záchranný člun?“ zeptala se tak, aby v jejím hlase nebyla poznat panika.

„Vítr někoho smetl ze skály.“

Srdce se jí rozbušilo. „Koho?“

„Asi rybáře.“

Na chvíli měla pocit úlevy, protože věděla, že její manžel není rybář: Je třicetiletý specialista na brand marketing ve společnosti vyrábějící nápoje. Ale pak muž řekl: „Prý mladý. Možná bude mít větší šanci v tom chladu.“

Eva cítila, jak jí všechen vzduch vyrazil z plic, jako kdyby ji někdo silně udeřil do žeber. Upustila termosku a vyškubla mobil z kapsy, strhla si rukavice, aby mohla volat. Prsty měla chladem prokřehlé, ale otočila se zády k větru a vyťukala Jacksonovo číslo.

Přitiskla si telefon k uchu, čekala, až Jackson odpoví, a přitom přecházela sem a tam.

„Ahoj, tady Jackson,“ ozvalo se z hlasové schránky a srdce se jí zastavilo. Vhodila mobil do kapsy a klopýtala ke skalám. Na široké červené ceduli byl nápis NEBEZPEČÍ, NEVSTUPUJTE. Vlála za ní šála, když se drápala přes vlhké omleté kameny, a řev větru jí pronikal do uší. Dech se jí trhal a napadaly ji pichlavé myšlenky, ze kterých dostávala závrať. Řekla si, že se bude soustředit pouze na to, kudy jde, při každém kroku musí pokládat jednu nohu opatrně před druhou.

Její pozornost zaujalo něco barevného. Vybrala si cestu přes kameny lemované vilejši, až se dostala dostatečně blízko.

Ležela tu otevřená zelená plastová bedýnka zaklíněná mezi dvěma kameny. Poznala ji okamžitě: Koupila ji Jacksonovi k minulým Vánocům, aby si do ní uložil návnady a zátěže, které postupně zaplňovaly šuplík u jeho postele. Přihrádky teď byly zaplněny slanou vodou, takže dvě jasně modré návnady plavaly uvnitř jako mrtvé rybky.

Ozvalo se hlasité ničivé zadunění, jak se vlna roztříštila o skály. Ledová sprcha zasáhla jednu stranu Evina obličeje tak, že ztratila stabilitu a spadla na kolena. Držela se skály prokřehlými prsty.

„Hej!“ zařval někdo. „Vraťte se!“

Ale nemohla se hnout ani otočit. Byla jako přimrazená, strach ji tížil v žaludku. Chladem ji pálil obličej a zadní část hlavy měla mokrou. Pramínek vody se pomalu vsakoval pod šálu.

O pár sekund později ucítila tlak ruky na rameni. Nad ní stál policista, vzal ji za paže a pomohl jí na nohy. „Není to tu bezpečné,“ překřičel vítr.

Setřásla ho. „Můj manžel!“ křičela, ale závany větru odnášely její slova.

„Chytal ryby! Právě tady!“

Policista na ni zíral. Na tváři měl tmavé strniště ne větší než nehet na palci, které si asi ráno zapomněl oholit. Něco jako strach se objevilo v rysech jeho obličeje, když řekl: „Dobrá. Dobrá. Pojďme na pobřeží.“

Vzal ji za paži a pomohl jí vstát. Třásly se jí nohy, když se pomalu pohybovali přes mokré kameny, on se přitom ohlížel přes rameno a pozoroval vlny.

Jakmile dorazili na písek, otočil se k ní. „Váš manžel tu ráno chytal ryby?“

Přikývla. „To je jeho bedýnka, tam na kamenech.“

Policista se na ni dlouze bez mrknutí díval.

„Dostali jsme hlášení, že muže, který tu rybařil, smetl vítr.“

Zašeptala: „Byl to on?“

„Ještě si nejsme jistí.“ Odmlčel se. „Ale vypadá to, že je to možné, ano.“

Ústa se jí zaplnila slinami a otočila se jinam. V šedozeleném moři vířily proudy. Polkla. „Jak je to dlouho?“

„Asi dvacet minut. Ohlásil to nějaký pár.“

Obrátila se a sledovala jeho pohled směrem k muži a ženě středního věku v tmavě modrých bundách se zlatým retrívrem v patách. „To jsou oni? Viděli ho?“

Ve chvíli, kdy přikývl, Eva za ním zavrávorala.

Pes zběsile vrtěl ocasem, když se k nim blížila. „Viděli jste mého muže! Chytal tu ryby!“

„Vašeho muže?“ řekla žena, úzkost zastřela její úzký obličej.

„Ano, viděli jsme ho. Je nám líto...“

„Co se stalo?“

Žena kroutila mezi prsty šálu, když říkala:

„Viděli jsme ho rybařit, když jsme tudy procházeli.“ Podívala se na manžela. „Říkal jsi, že to v těch vlnách vypadá nebezpečně, viď.“

Přikývl. „Když se obracel, že se vrátí, viděli jsme, jak ho vítr shodil do vody.“

„Zavolali jsme pobřežní stráž,“ dodala žena. „Snažili jsme se neztratit ho z dohledu, než přijedou, ale... ale zmizel nám.“

Museli se mýlit, pomyslela si Eva. To nemohl být Jackson.

„Co měl muž, kterého jste viděli, na sobě?“

„Na sobě?“ opakovala žena. „Tmavý oděv, myslím. A čepici,“ řekla a sáhla si na hlavu. „Červenou čepici.“

* * *

Později přijela Evina matka. Přikryla Evě ramena dekou, přes krátké vlasy si nasadila huňatou čepici a přitom se tichým hlasem ptala: Jak dlouho byl ve vodě? Co říkala pobřežní stráž?

Eva pozorovala pátrání záchranného člunu, který se pohyboval, jako by ve vodě kreslil čtverec. Potom namířil směrem ven, takže se čtverce stále zvětšovaly, až byl záchranný člun tak daleko, že Eva pochybovala, zda je vůbec možné, aby tam Jackson doplaval.

Chtěla se soustředit na něco jiného než na mrazivé sevření moře, obložila se proto hřejivější vzpomínkou na Jacksona, jak ji minulý měsíc překvapil, když se po jedné z jejích pozdních směn objevil v nemocnici s taškou s jejími oblíbenými šaty a párem zlatých střevíčků s podpatky. Řekl jí, aby se převlékla, protože někam půjdou.

Vklouzla do šatny, srdce jí poskakovalo vzrušením, vyměnila uniformu za černé hedvábné šaty, které vybral. Lehce si nanesla rtěnku, hladce si sčesala tmavé vlasy a ostatní porodní asistentky hvízdaly a volaly Jééé, když vyšla chůzí modelky.

Jackson ji vzal do baru v severním Londýně, kde hráli blues. Místnost byla osvětlena svíčkami a rytmus kontrabasu ji uchvátil. Opřela si hlavu o Jacksonovo rameno a celým tělem vnímala atmosféru, která smývala napětí celého dne. Pili koktejly, které si nemohli dovolit, a tancovala ve střevíčcích na vysokých podpatcích, které ji tlačily tak, že se jí nadělaly puchýře, ale nevadilo jí to. Milovala Jacksona, protože dokázal ze všedního dne vytvořit něco tak krásného.

Eviny myšlenky přerušil hlasitý hukot vrtulníku pobřežní stráže. Moře pod ním se chvělo a třáslo. Bílá a červená barva vypadala proti tmavnoucím mrakům jasně, skoro optimisticky, ale rostoucím davem se šířily vlny předtuchy.

Policista stál stranou, zahříval se třením dlaní o sebe. Občas mu zapraskalo ve vysílačce a zvedl ji k ústům. Eva se na něj tu a tam podívala, zkoumala ho, sledovala, zda neuvidí nějaký náznak toho, jak tento den skončí.

Většinou čekali potichu, naslouchali tříštění vln, které zalévalo skály bílou pěnou. Matka ji stále držela za ruku a každou chvíli zašeptala: „ No tak, Jacksone, dělej.“

Když dohasl poslední paprsek denního světla, uslyšela Eva praskání v policistově vysílačce. Otočila se a pozorovala, jak ji zvedl k ústům a mluví do ní. Díval se přes vodu a jednou vážně přikývl. Pak se vysílačka odmlčela.

Vykročil směrem k Evě. Vrtěla hlavou a myslela si přitom: Neříkej to!

„Obávám se, že pobřežní stráž odvolala pátrání.“

Prsty křečovitě sevřela šálu. „To přeci nemohou!“

„Člunu dochází palivo a vrtulník už nemá světlo. Je mi to líto.“

„Ale on tam ještě je!“

„Pobřežní stráž už rozhodla.“

„Ale on přece nemůže přežít noc.“

Policista uhnul pohledem na stopy v písku.

Cítila matčinu ruku kolem pasu, přidržovala Evu a tiskla ji tak pevně, jako by se pokoušela vstřebat její bolest.

„On je tam venku,“ řekla Eva. Vymanila se z matčina sevření a potácela se po pobřeží tam, kde v dáli svítila nejasná světla pobřežní stráže. Slyšela matčin hlas, jak za ní volá, ale neohlédla se. Věděla přesně, kam má jít.

Jackson byl její manžel a ona se ho nevzdá.

* * *

Rybář právě vkročil na přístavní hráz, když ho Eva dostihla.

„Je to váš člun?“

„Jo,“ řekl podezíravě.

Popadla dech. „Potřebuji, abyste mě v něm vzal na moře. Zaplatím.“

„Drahoušku, tento člun nikam nepojede...“

„Dnes ráno shodil mého manžela vítr ze skal,“ řekla.

„Vašeho manžela? Ježíšikriste! Slyšel jsem to v rádiu.“

Obešla ho a vyšplhala se do člunu, jako by se ho chtěla zmocnit.

„No tak, poslouchejte...“

„Vyznáte se v proudech? V přílivu a odlivu?“ zeptala se a snažila se přitom soustředit na praktické detaily, aby se jí nechvěl hlas.

„Jistě, ale nemůžu...“

„Prosím,“ řekla a otočila se čelem k němu, ztrácela těžko udržovaný klid. „Musíte mi pomoct!“

Jakmile se dostali na širé moře, začal se člun na vlnách houpat a otáčet. Eva se držela okraje, prsty měla chladem bolavé. Nechtěla na to myslet, protože kdyby připustila, že má prokřehlé nohy a že teplota klesla tak nízko, že se celá chvěje, musela by také připustit, že Jackson nemohl v takových podmínkách přežít.

Skalnatý výběžek se na obzoru rýsoval jako nízká mlha. Když se k němu přiblížili, rybář vypnul motor. Snažil se překřičet vítr.

„Dál nás ponese proud.“

Podal jí žlutý nepromokavý plášť.

„Vezměte si to přes záchrannou vestu.“

Plášť byl pomačkaný a studený, dlouhé rukávy jí rozdíraly popraskanou kůži na zápěstí tam, kde končily rukavice. Podívala se dolů, plášť byl na prsou zamazaný od krve.

„To je rybí krev,“ řekl.

Eva se rozhlédla po palubě, kde se hromadily vrše na humry a tmavé těžké sítě, do kterých se zachytily mořské řasy.

Na člunu byla světla, ale nebyla dost jasná. „Máte baterku?“

„Jo.“ Nadzvedl víko dřevěné bedny a vytáhl baterku se sklem velkým jako jídelní talíř.

Podal ji Evě. Byla těžká, musela ji držet oběma rukama. Zapnula ji a namířila do černé vody. Světelný kužel byl oslňující, musela několikrát zamrkat, aby si oči zvykly.

Přinesl ještě jednu menší baterku a začal také prohledávat vodu. Tmavé vlny připlouvaly do světla a zase odplouvaly, jako by se vztyčovali lidé a zase mizeli.

„Chodil manžel často na ryby?“

Manžel. To slovo pořád znělo neotřele a sladce. Byli spolu jen necelých deset měsíců a při pohledu na snubní prsten stále nemohla popadnout dech štěstím. „Bydlíme v Londýně, takže méně, než kolik by chtěl. Jako kluk byl zvyklý hodně rybařit. Je z Tasmánie.“

„Kde to je?“

Neuvědomila si, že někteří lidé o Tasmánii nevědí skoro nic. „Je to ostrov jihovýchodně od Austrálie. Skoro naproti Melbourne. Je to také jeden z australských států.“

Když se Eva dívala do inkoustového moře, zatoulaly se jí myšlenky zpátky k průběhu celého dne. Představila si Jacksona, jak se s rybářskou výstrojí plahočí vzhůru podél pobřeží. Neměl jasnou hlavu kvůli včerejšímu pití? Kráčel po břehu a myslel na ni, jak ještě leží v teplé posteli, nebo vzpomínal, jak se včera večer milovali? Existoval moment, kdy uvažoval o tom, že se otočí a vklouzne zpátky vedle ní pod teplou přikrývku?

Viděla ho na kamenech, jak zkřehlými prsty navléká návnady na vlasec a pak si připravuje kyblík. Představovala si první nahození, plynulé švihnutí prutu. Příboj je na ryby dobrý, probouzí je k životu, řekl jí kdysi.

Znal ryby. Jeho otec měl člun, se kterým deset let chytal langusty, a Jackson studoval mořskou biologii. V Londýně, kde žili, nepotřebovali mnoho mořských biologů, ale prohlásil, že mu bude stačit, když bude rybařit při návštěvách její matky. V Tasmánii měl starý mořský kajak a pádloval prázdnými zátokami a zálivy s rybářským prutem zaháknutým na zádi kajaku. Ráda poslouchala o tom, jak se plavil pod horami a podél divokého pobřeží, chytal ryby a opékal je pak na ohni.

Na jedné straně se ozvalo hlasité šplouchnutí a Eva vyjekla.

Baterka jí vyklouzla z prstů, hrůzu nahánějící žlutá záře padala temnou vodou. „Ne! Ne...“

Chtěla ji chytit, vytáhnout ji rukama z moře, ale světlo probleskovalo, jak baterka padala ke dnu, a pak úplně zhaslo.

„Promiňte, myslela jsem, že ji mám,“ řekla. Chytila se okraje člunu a naklonila se přes něj. „Ztratila jsem ji, už nic nevidím. Promiňte...“

„To nevadí,“ řekl vlídně rybář.

Přitiskla si ruce k hrudi. Mrazivý vítr ji pálil na rtech, když se upřeně dívala do nekonečné temnoty. „Kolik může mít stupňů?“ tiše se zeptala. „Moře?“

Nadechl se. „Řekl bych tak osm nebo devět stupňů.“

„Jak dlouho se v něm dá přežít?“

„Těžko říct.“ Odmlčel se. „Ale myslím, že nanejvýš pár hodin.“

Rozhostilo se ticho přerušované jen skřípěním člunu a pleskáním vln o trup.

Je mrtvý, pomyslela si. Můj manžel je mrtvý.

Byli jsme spolu jen dva roky, Evo. To nebylo dost dlouho.

Některé tvé vlastnosti jsem právě začínal objevovat; že vrtíš prsty na noze, když jsi nervózní; že tvá míra čistoty hraničí s nepořádností; že čich je tvůj nejsilnější smysl a že očicháš všechno, co koupíš – knihy, šaty, celofánový obal DVD.

Teprve nedávno jsem objevil lechtivé místečko v podkolení, kterého se stačí dotknout a zhroutíš se k zemi s potlačovaným záchvatem smíchu. A líbí se mi, že tě moji kamarádi považují za velmi rozumnou a pragmatickou – i když se večer nedokážeš vypravit bez šíleného pobíhání po bytě, když někam jdeme, a předvádíš téměř cirkusácké kousky, sedíš například na záchodě a přitom si čistíš zuby, nebo se líčíš s plnou pusou jídla.

Když jsme se poprvé potkali a podívala ses na mě těma širokýma oříškovýma očima, cítil jsem se jako malý kluk – lehoučký, plný naděje, svobodný.

Jak už jsem řekl, Evo, dva roky s tebou – to nebylo moc dlouho. Ale bylo to o dva roky víc, než jsem si zasloužil.

2.

Eva seděla na pelesti postele a tupě zírala na telefon, který držela v ruce. Byla ještě v pyžamu, ale měla pocit, že se zase blíží večer. Matka nahoře neustále vydávala rozkazy, aby jí dodala odvahu alespoň k nějaké činnosti: Osprchuj se. Jdi na vzduch. Zavolej Callie. Ale Evě to všechno připadalo naprosto zbytečné, takže ani neodpovídala. Zůstala raději ve svém pokoji a čekala, až se Jackson vrátí, políbí ji na ústa a řekne tím svým krásným, rytmickým přízvukem: Netrap se, miláčku. Už jsem tady.

Už to byly čtyři dny. Pobřežní stráž jim řekla, že silné severovýchodní větry pravděpodobně odnesly jeho tělo dál na pobřeží směrem k Lyme Regis nebo k Plymouthu. Ale Eva ještě nemůže myslet na jeho tělo, na tělo svého manžela...

Vrátili jim červenou vlněnou čepici, kterou měl Jackson na hlavě. Policistka ji s omluvným výrazem přinesla zapečetěnou v čistém plastovém sáčku. Eva upřeně pozorovala, jak se na polyetylenu vytváří pára, a připadalo jí, jako by čepice dýchala.

Zdola slyšela tiché hlasy, matka někoho vítala. Představila se a pak bylo slyšet Jacksonovo jméno. Zachytila slovo tragédie.

Dům byl plný návštěvníků a Evě přišlo zvláštní, jak se smrt podobá narození. Přání postavená na okenních parapetech, kytice květin provoňující každou místnost, jídlo v plastových krabicích naskládaných v lednici. Tlumené hlasy, přerušovaný spánek a vědomí, že život už nikdy nebude stejný.

Zamrkala a znovu věnovala pozornost telefonu. Musí mluvit s Dirkem, Jacksonovým otcem. Cítila se provinile, že ho o tom, co se stalo, informovala policie a ne ona sama. Ale Eva nemohla. Nedokázala najít správná slova.

Podívala se na dlouhé číslo, které měla napsané perem na hřbetě ruky, a vytočila ho. Přitiskla si telefon k uchu a poslouchala vyzvánění, myslela na fyzickou vzdálenost mezi nimi. Jsou na opačných stranách zeměkoule, tam je ráno, tady večer; tady je léto, tam zima.

Mluvila s Dirkem jen jednou, bylo to před svatbou s Jacksonem. Jinak udržovali písemný kontakt, ráda dopisy psala za klidných večerů stočená do klubíčka na pohovce. Měla radost, když přišla Dirkova odpověď psaná pavoukovitým písmem na leteckém dopisním papíře a dovolila jí nahlédnout do Jacksonova života v Tasmánii.

„Ano?“ ozval se chraplavý hlas. „Dirk?“ Odkašlala si. „Tady Eva. Jacksonova žena.“ Na druhém konci bylo ticho. Čekala, myslela si, že je špatné spojení. Přejela si jazykem přes zuby. Cítila sucho v ústech a naběhlé rty.

„Ano,“ řekl nakonec.

„Čekala jsem, že zavoláte... opravdu.“ Prohrábla si rozcuchané vlasy a podrbala se na hlavě. „Vím, že už s vámi mluvila policie.“

„Utopil se. Tak mi to řekli.“ Chvěl se mu hlas, když říkal: „Utopil se při rybaření.“

„Smetla ho do moře vlna.“ Odmlčela se. „Voda je tu studená. Ledová. Přijel záchranný člun. A také vrtulník. Hledali ho celý den...“

„Našli tělo?“

„Ne. Ještě ne. Bohužel.“

Ticho.

„Našli čepici, kterou měl na sobě,“ pokusila se o důkaz, i když věděla, že to nestačí. Nic jiného kromě Jacksona nemůže stačit.

„Aha,“ řekl pomalu.

„Omlouvám se. Měla jsem zavolat dřív, neměla jsem to nechat na policii, ale... jen jsem... si to nedokázala srovnat v hlavě.“ Cítila, že jí slova uvízla v hrdle. Nadechla se. „Nic z toho mi nepřipadá... skutečné.“

Dirk nic neříkal.

Polkla slzy a chvíli se snažila vzchopit. Potom řekla: „Musí se uspořádat pohřeb... nebo zádušní mše.“ Tato slova jí neustále podsouvala její matka. „Ještě nevím, kdy... myslím, že až po Vánocích. Myslíte, že byste mohl přijet?“

„No, nevím.“ Uslyšela, jak na podlahu dopadla židle, a pak cinkot sklenice. Ještě chvíli čekala.

Dirk nic neříkal, najednou si uvědomila, že sama přerušila ticho. „Vím, že nerad cestujete letadlem, ale budu moc ráda, když přijedete. Mohl byste bydlet u nás... u mě,“ opravila se. Mačkala si kořínky vlasů a měla pocit, že se zhroutí. Všechno, co chtěla říci, jako by jí vypadlo z hlavy. „Jacksonův bratr by také mohl přijet. Vím, že mezi nimi bylo...“ Hledala správné slovo, ale napadlo ji jen napětí.

„Ne, ne. Myslím, že ne. Myslím, že by to nedělalo dobrotu.“

Sevřelo se jí hrdlo. Chtěla, aby Dirk řekl, že přijede. Sice svého tchána neznala, ale byli spojeni společnou láskou k Jacksonovi a společnou ztrátou. „Prosím,“ řekla, „rozmyslete si to ještě. “

* * *

Čas stále nějak ubíhal. Dny Evě ubíhaly v husté mlze smutku. Bude si z tohoto období pamatovat jen krátké momenty: podnos s nedotčeným jídlem za dveřmi svého pokoje; procházku do skal za svítání, ze které se vrátila promočená a roztřesená; svazek lilií a oranžový pyl, který z nich padal na matčin skleněný stolek a který Eva rozmazala konečky prstů.

Teď, o měsíc později, stojí v županu před velkým zrcadlem. Za půl hodiny přijede auto a odveze ji na zádušní mši za jejího manžela. Je jí dvacet devět a je vdova. „Vdova,“ říká zrcadlu a zkouší to slovo znovu vyslovit: „Jsem vdova.“

Naklonila se blíž ke svému obrazu v zrcadle a dívala se, jak se změnila. Koutky úst a pleť kolem nosu zrůžověly a popraskaly. Povšimla si nové vrásky mezi obočím, která vypadala, že se tam usídlila, a stiskla ji konečky prstů. Snažila se ji vyhladit.

Z dřevěného schodiště zazněly kroky doprovázené cinkotem náramku, který narážel do zábradlí. Pak se ozvalo veselé klepání na dveře a dovnitř vešla Callie, Evina nejlepší kamarádka. Pokoj se rozzářil jejím úsměvem.

Položila na postel šaty a pak přešla přes pokoj k Evě a zezadu ji objala. Callie byla o hlavu větší, a když si chtěla položit bradu na Evino rameno, aby se obě viděly v zrcadle, musela se sehnout.

Potichu řekla: „Dnes bude náročný den. Ale ty to zvládneš. A překonáš i další těžké dny. A pak přijdou dny, které už nebudou tak zlé. Dobře?“

Eva přikývla.

Callie vzala šaty a ukázala je Evě. „Koupila jsem je v tvém oblíbeném obchodě blízko Spitalfields. Co myslíš? Jestli se ti nelíbí, mám v autě ještě dvoje další.“

Eva si sundala župan a navlékla si šaty z těžké černé látky, zabrané v pase. Zapnula zip na straně a potom se podívala do zrcadla. Šaty jí padly, jako by byly ušité pro ni.

Callie se usmála. „Víš, co by řekl Jackson, viď?“

Eva přikývla. Koukni se na sebe, miláčku. Jen se na sebe koukni! Zavřela oči a na chvilku se ztratila ve vzpomínce na jeho hlas a v představě, jak ji bere za ruku a zvedne ji tak, aby se otočila, a přitom tiše hvízdne.

Callie se podívala na své stříbrné hodinky a řekla: „Auto přijede za dvacet minut. Až přijedeme ke kostelu, půjdeš s mámou rovnou dovnitř. Mluvila jsem s knězem o hudbě.“

„Děkuju.“

Callie jí stiskla ruku. „Jsi v pohodě?“

Eva se pokusila usmát, ale nepovedlo se jí to. V hlavě jí hučelo a cítila se stále zraněná. „Mám pocit... příliš brzy.“

„Co tím myslíš?“ zeptala se Callie soucitně.

Eva se kousla do dolního rtu. „Čtyři týdny. Čekali jsme dost dlouho?“

„Čekali na co?“

Polkla. V den, kdy se slouží zádušní mše za manžela, by neměla říkat: Pořád čekám, že se vrátí. A tak raději řekla: „Já jen... neumím si to představit, Cal. Neumím si představit svůj život bez Jacksona.“

* * *

V Tasmánii si Saul odepnul bezpečnostní pás a naklonil se dopředu, silné ruce měl zaklesnuté do sebe na volantu náklaďáku. Díval se předním oknem z vrcholu hory Wellington. Za jasného dne jste měli pocit, že odtud vidíte celou Tasmánii, ale toho odpoledne byla vyhlídka zahalena mraky.

Na sedadle za ním se jeho otec snažil zvednout stříbrnou placatku, která mu vyklouzla z kapsy obleku. Třásly se mu ruce, když se snažil odšroubovat víčko. Vůně whisky pronikla do vozu.

„Jednu na kuráž,“ řekl Dirk.

Saul se díval ven, raději pozoroval, jak přicházejí smuteční hosté v tmavých oděvech. Někteří z nich byli Jacksonovi přátelé, které Saul celé roky neviděl, ze školy nebo z loděnice, ale většinu lidí Saul ani neznal.

Dirk vrátil placatku do kapsy. Popotáhl a pak řekl:

„Připraven?“

Saul vytáhl klíč ze zapalování a vystoupil z vozu. Ostrý horský vzduch mu zaplnil plíce. Vypůjčené sako ve větru plandalo. Zapnul si horní knoflík a pak se sehnul k zaprášenému postrannímu zrcátku, aby si narovnal kravatu.

Váhavě vykročili směrem ke skupině smutečních hostů. Dirk řekl: „Žádný otec by neměl přežít svého syna.“ Zavrtěl prudce hlavou a dodal: „Anglie! Neměl tam nikdy ani jezdit!“

„Bude tam za mořem nějaký obřad?“

„Jo. Mají také mši.“

„Kdo to zařídil?“

„Jeho žena.“

Saul se zastavil. Otočil se a podíval se na otce, který ztuhnul s otevřenými ústy. „Cos to řekl?“

Dirk přivřel oči a potom si přejel silnou rukou přes obličej.

„Tati?“

Dirk těžce vydechl. Když otevřel oči, díval se přímo na Saula. „Měli bychom si promluvit, chlapče.“

3.

Eva zastrčila klíč dozámku azaváhala. Nebyla vbytě odJacksonovy smrti. Bydlela usvé matky, oVánocích akolem zádušní mše nedokázala nanávrat ani pomyslet.

Matka jí nabízela, že půjde dobytu sní. Možná byla chyba to odmítnout, ale Eva trvala natom, že vše zvládne sama. Myšlenka, že má jít dovnitř, ji teď ale naplňovala hrůzou.

Zhluboka se nadechla, pak zkusila otevřít dveře, musela se oně silně opřít ramenem, aby se otevřely přes hromadu pošty narohožce. Nohou odšoupla na stranu reklamy, vánoční přání aúčty avecpala se dochodby. Vzduch byl cítit zatuchlinou aslabou vůní kůže Jacksonova kabátu, který visel navěšáku zadveřmi.

Odložila si tašku, tiše procházela halou anahlížela dovšech místností. Měla zvláštní pocit, že když se bude pohybovat co nejpomaleji, možná zastihne Jacksona, jak si hoví napohovce snohama nastolku nebo jak mu vesprše stékají pozádech proudy vody.

Ale byt byl samozřejmě prázdný. Přepadl ji intenzivní pocit samoty. Byl tak silný atak absolutní, že jí vyrazil dech, azdálo se, že se podlaha pod ní naklonila. Opřela se ozeď, aby neztratila rovnováhu, azhluboka dýchala, dokud ten pocit nezmizel. Nesmí se zhroutit. Jackson už tu není aona je sama. To jsou fakta amusí si naně zvyknout.

Pochvíli polkla, zvedla bradu avykročila kekuchyni. Rychle otevřela okna dokořán. Slyšela lidské hlasy, dopravní ruch ipřistání holuba nastřeše. Zapnula ústřední topení avespěchu rozsvítila světla apustila rádio itelevizi. Místnosti zaplnil hluk, světlo ačerstvý vzduch.

Eva se vrátila dokuchyně, ještě měla nasobě kabát. Chtěla si udělat čaj apotom vybalit. Konvice. Natoč doní vodu, říkala si. Ovinula prsty kolem držadla asnažila se vyhnout pohledem svému deformovanému obrazu vhliníkovém potahu. Přistoupila kedřezu aztuhla.

Ležel tam použitý čajový sáček, nafouklý avysušený, akolem něj se vytvořila rezavě hnědá skvrna. Byl Jacksonův. Měl příšerný zvyk házet čajové sáčky dodřezu místo dosmetí. Ten drobný, bezvýznamný detail jeho života způsobil, že se jí stáhlo hrdlo.

Stála tam skonvicí vruce azírala. Myslela nato, že by teď dala cokoliv zato, aby viděla Jacksona, jak vchází dokuchyně, dělá si čaj asvlhkým plesknutím odhazuje pytlík dodřezu. Eva vrátila konvici namísto apřešla doložnice, kde rádio hlasitě vyhrávalo popovou písničku. Pravidelný elektronický rytmus cítila jako svrbění vhlavě, atak raději rádio vypnula. Při pohledu naneustlanou manželskou postel ji zaplavily příjemné ahřejivé vzpomínky. Než je stačila zastavit, lehla si iskabátem dopostele apřetáhla si deku až pobradu.

Zármutek je fyzický, pomyslela si. Cítila, jak jí něco leptavého spaluje vnitřnosti, rozpouští jednotlivé vrstvy, ze kterých je ona sama složena, anechává ji obnaženou. Zabořila obličej doJacksonova polštáře amezi jednotlivými vzlyky vdechovala sotva patrnou vůni jeho pokožky.

* * *

Eva pravděpodobně usnula, protože když otevřela oči, byla vpokoji tma. Hlava jí třeštila apokožku měla horkou azpocenou. Setřásla ze sebe kabát asedla si, aby mohla rozsvítit lampičku naJacksonově straně postele.

Zásuvka pod lampičkou byla pootevřená. Povytáhla ji asúdivem přejela pohledem přes svazky účtenek, rozbité brýle, balíček karet, kondomy aknihu oJindřichovi VIII., kterou nedočetl, dvě tužkové baterie AA anějaké mince.

Vyndala fotografii zPaříže, na níž stáli oba před Vítězným obloukem aprohlíželi si ho. Jen co byla fotografie pořízena, spustil se liják. Běželi dokavárny, podlaha nasákla vodou, která odkapávala zplášťů akterou vytřásli zdeštníků. Uschli při pití kávy apojídání sladkostí, anež odešli, nachodníky lesklé oddeště svítilo slunce.

Probírala se zbylými věcmi vzásuvce, až si všimla obálky, která byla nadepsaná jejím písmem. Roztrhla ji azjistila, že to je dopis Dirkovi. Byl to poslední dopis, vekterém mu psala opřekvapivé cestě doWalesu, kterou Jackson zařídil. Myslela si, že jedou nanávštěvu kjejí matce, ale podařilo se mu Evu zabavit tak, že byli půl druhé hodiny nacestě, než si všimla, že vůbec nejedou doDorsetu. Zamluvil útulné ubytování se snídaní vBrecon Beacons astrávili víkend touláním pohorách lemovaných vlhkým kapradím amilováním se uotevřeného ohně vpokoji.

Nakonec dopisu přidal Jackson vlastní zprávu, vlastně dotaz, jestli otec chodí nazápasy Wallabies. Jackson vždycky rád doplňoval dopisy o osobní poznámky aposílal je zpráce, ale natento musel zapomenout.

Když vracela obálku dozásuvky, prsty ucítila druhý dopis. Vyndala ho. Byl to další její dopis Dirkovi sdatem zkonce srpna. Prolétla obsah, byl nevinný: zpráva oletním pikniku vparku Clapham Common; výlet napředstavení Sen noci svatojánské; jejich fotografie vkočáře.

Vyhladila oba dopisy, žaludek jí svíral znepokojivý pocit, proč nebyly odeslány. Prohlédla znovu zásuvku, ale nic jiného už nenašla. Logicky muselo jít opouhé opominutí, přesto jí vrtalo hlavou, zda neměl Jackson jiný důvod, proč je neposlal.

* * *

Otýden později seděla Eva sCallie vbaru, lahev bílého vína se chladila vnádobě sledem. Callie štědře nalila aposunula sklenici přes dřevěný stolek kEvě. „Napij se.“

Eva poslechla azhluboka se napila. Poprvní směně vnemocnici zavolala spláčem Callie.

„Co se stalo?“

„Já... já to prostě nezvládnu. Odešla jsem. Utekla.“

„Bylas tam první den.“

„Myslela jsem, že už nato mám. Pomohla jsem nasvět miminku avšechno bylo vpořádku, byla jsem soustředěná. NaJacksona jsem ani nepomyslela. Ale potom...“ Zavrtěla hlavou.

Eva miminko zvedla zporodního bazénku aopatrně ho podala matce, která byla Polka, jmenovala se Anka avypadala unaveně. Novopečený otec hleděl súžasem nasyna ahladil ho prsty potvářičce. Pak se podíval nasvou ženu. Vtu chvíli celá místnost ztichla. Pohnutým hlasem něco řekl, slova mířila kjeho ženě, její dolní ret se chvěl, když se usmála.

Eva nemusela umět polsky, aby rozuměla tomu, co řekl. Řekl své ženě, že byla neuvěřitelná, že je nani velice pyšný aže ji hluboce miluje. To ten pohled znamenal, tu hluboce důvěrnou chvíli mezi mužem aženou ponamáhavém avyčerpávajícím porodu – to měla Eva nasvé práci nejraději.

Ale vten den se tím cítila ochromená. Dívala se našťastné manžele – byli jen orok nebo odva starší než ona aJackson – ashrůzou si uvědomila, že nikdy nepozná, jaké by bylo držet vnáručí Jacksonovo dítě, ani jak by se nani potom díval, ani jak by byla milována tak, jak tento muž miloval matku svého dítěte.

Protože její manžel byl mrtvý.

Ta myšlenka ji úplně zničila, prudce se zvedla apožádala, aby zavolali jinou porodní asistentku. Potom utíkala chodbou, vpadla natoalety pro sestřičky anaklonila se nad výlevku právě včas, aby keramické umyvadlo zachytilo její zvratky aslzy.

„Nemůžu to vydržet,“ řekla Eva Callie. „Doslova nesnáším, když vidím manželský pár pohromadě. Zamilované. Tolik jim závidím, že nemohu dýchat.“

„Tak já se cítím nasvatbách.“

Evě se podařilo zasmát.

„Už jsem skoro zapomněla, jak zní tvůj smích.“

Eva sklonila hlavu kjedné straně. „Jsi pěkně oblečená. Bylas narande, viď?“

„Jen sDavidem,“ odpověděla Callie amávla rukou vevzduchu.

„Je mi to moc líto! Vzal tě navečeři. Chtěli jste probrat smlouvu pro Melbourne. Včera jsi otom mluvila. Mám vhlavě úplně vymeteno.“

„Vlastně jsi mi pomohla. Zamluvil stůl veVernadors,“ řekla aobrátila oči vsloup. „Už jsem tam před Vánocemi jedla apak jsem musela být dva dny vposteli. Nikdy si tam nedávej mušle.“

„Pamatuji si to.“

„Jo, tehdy tam byl iJackson! Narazila jsem naněj při obchodní večeři. Bože, to není dobrý způsob, jak získat nového klienta. Dát mu otrávené jídlo.“

„Jacksonovi nic nebylo.“

„No jistě, ale on byl zvyklý najídlo, které seškrábal zkamenů.“ Callie vzala lahev analila oběma plné sklenice. „Tak, řekni mi přesně, co ti je.“

„Byl to těžký den, to je všechno.“

„Nech toho. To jsem já, tvoje kamarádka Callie. Chci vědět všechno, kruté, hrůzostrašné podrobnosti otom, jak tragicky špatný život teď máš. Dělej, vyklop to!“

Eva se zhluboka nadechla. „Já... já ani nevím, kde začít.“ Zvedla ruce khlavě apoškrábala se vevlasech. „Nemůžu to vydržet. Doslova to nesnáším. Tolik mi chybí. Pořád naněj myslím. Opravdu pořád. Vhlavě si sním pořád povídám. Někdy to tak bolí, že myslím, že vtom nemůžu pokračovat. Mám pocit, že se jen plazím dopředu, apřitom nechci nic jiného než zavřít oči aspát. Achci se probudit zahodně dlouhou dobu, až to bude snazší améně bolestné než teď.“

Eva polkla apokračovala. „Amáma... pořád mi volá aptá se, jestli jsem vpořádku, aříká, že se můžu vrátit domů.“ Prudce zavrtěla hlavou. „Nejsem vpořádku. Samozřejmě že nejsem! Ale nechci se přestěhovat kní, opravdu ne. Udusila bych se tam. Nemůžu se vrátit.“ Kousla se dodolního rtu apotom řekla: „Myslela jsem si, že prožijeme život spolu. Ateď... je mrtvý. Už ho nikdy neuvidím, neobejmu, ani neuslyším jeho smích... ani neudělám žádnou ztěch věcí, které jsme plánovali. Ato není... fér. Proč Jackson? Proč to musel být on? Byli jsme manželé méně než rok. Měli jsme všechno před sebou – aon zemřel!“ Udeřila dlaní dostolu, až se sklenky roztřásly. „Strašně se naněj zlobím, že byl tak hloupý, že byl uprostřed zimy vtěch skalách rybařit! Astrašně se zlobím namámu, že tehdy ovíkendu chtěla, abychom přijeli. Ale nejvíc se zlobím nasebe. Protože kdybych vylezla zpostele opár minut dřív, nebo kdybych nepřipravovala termosku, pak bych tam byla včas. Řekla bych mu, aby ztěch kamenů sestoupil. Apak by... byl by ještě tady.“

Potvářích se jí kutálely slzy aCallie se natáhla přes stůl astiskla jí obě ruce.

„Nenávidím to, Cal. Nenávidím ten pocit. Jsem bez něj tak sama. Ten byt... je příšerný. Je tak tichý. Jako by zněj vyprchal život. Žiju vevzduchoprázdnu.“ Eva uvolnila jednu ruku zCalliiných aotřela si obličej. „Vnoci jsem tam jen já anaše ložnice... připadá mi tak prázdná, tak tichá. Spím spuštěným rádiem asflaškou horké vody zabalenou doJacksonova pyžama! To je šílené!“

Eva uchopila sklenku adlouze se napila, vypila skoro polovinu. „Chtěla – potřebovala jsem se vrátit dopráce, abych měla co dělat azachovala si duševní zdraví. Ale dneska, bože, to bylo strašné. Chudáci manželé.“ Zavrtěla znovu hlavou. „Nevím, jestli jsem nato připravená.“

Světla vbaru pohasla ahudba začala hrát hlasitěji, protože barman připravoval atmosféru pro nadcházející večer. „Jsi vynikající porodní asistentka,“ řekla Callie anaklonila se blíž, aby ji Eva slyšela. „Mohla by sis otevřít květinářství aprodávat kytice pro všechny nové maminky. Ale možná je příliš brzy. Ještě počkej.“

„Co bych stím dělala? Cítím se tak... odtržená odněj. Vím, že to zní směšně, protože se samozřejmě cítím odloučená, on je mrtvý! Ale není tu nikdo, ským bych se oto mohla podělit. Jsem ti tak vděčná, že stebou můžu mluvit, ale chci říci, že tu není nikdo, kdo ho znal, opravdu Jacksona znal jako já. Jeho přátelé jsou báječní aměli ho rádi, máma měla Jacksona také ráda, ale trápí se kvůli mně, ne kvůli němu. Mám pocit, že potřebuju být mezi lidmi, kteří ho milovali tak jako já.“

„Myslíš jeho rodinu?“

Přikývla. „Jeho otec mi ještě nezavolal. Pokoušela jsem se mu dovolat, ale nebere telefon.“

„Možná je to teď pro něj příliš těžké.“

Eva dopila víno aprst nechala nastopce sklenky. „Aco kdybych tam jela?“

„DoTasmánie?“

Přikývla. „Chci se setkat sDirkem. Poznat Jacksonovy staré kamarády. Vidět, kde vyrostl. Chtěli jsme tam napodzim jet spolu. Anení to daleko zMelbourne...“

„Takže bys kemně mohla přijet nanávštěvu!“ dokončila Callie sširokým úsměvem natváři.

Callie se tam chystala, dostala šestiměsíční smlouvu aměla začít vúnoru, ale trvala natom, že ji zruší, jestli Eva bude chtít, aby zůstala vLondýně.

„Mohla bych tě dokonce navštívit vTasmánii,“ řekla Callie, „apak bychom mohly spolu odletět doMelbourne. Firma mi platí byt. Jsou vněm dvě ložnice, takže budeš mít svůj pokoj.“

„Aco David?“

„Není to typ nadlouhé tratě. Říká, že by bych mu narušila spánkové vzorce. To se stává, když spíš spětačtyřicátníkem.“

Eva se pokusila oúsměv, ale cítila smutek, který jí zůstával kolem úst avtmavých kruzích pod očima.

„Vážně, Evo, proč si neuděláš volno? Dopřej si nějaký čas.“

Přikývla. „Přemýšlela jsem otom.“

„Řeklas otom mámě?“

Eva zavrtěla hlavou. „Nebude se jí to líbit.“ Matčin život byl plný smutku; přišla odruhou dceru při porodu aodvanáct let později jí umřel manžel. Veškerou svou láskou iveškerými obavami zahrnula Evu.

„Musíš dělat to, co je podle tebe správné, ne to, co chce tvoje matka.“ Callie se odmlčela. „Co by řekl Jackson?“

Eva bez zaváhání odpověděla: „Jeď. Řekl by mi, abych jela.“

Mluvili jsme ocestě doTasmánie. Chtěla jsi poznat mou rodinu, jít napivo smými kamarády, kteří byli hrdiny příběhů, které jsi slyšela, vidět domek naostrově Wattleboon, kde jsem trávil letní prázdniny.