Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Joe Navarro

Toni Sciarra Poynter

Nebezpečné osobnosti

Jak je odhalit a chránit se před nimi

Příručka bývalého agenta FBI

Přeloženo z anglického originálu knihy DANGEROUS PERSONALITIES autorů Joea Navarra a Tonii Sciarry Poynter, vydaného nakladatelstvím Rodale Inc., New York, USA, v roce 2014.
This translation of DANGEROUS PERSONALITIES by Joe Navarro with Toni Sciarra Poynter is published by arrangement with Rodale Inc., New York, USA, 2014.
Copyright © 2014 by Joe Navarro
All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod© Grada Publishing, a.s., 2012
Cover Photo © allphoto, 2012 grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 5825. publikaci

Překlad Ivana Sýkorová
Odpovědná redaktorka Mgr. Andrea Bláhová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková 
Formát ePub Eva Hradiláková
Fotografie autora Mark Wemple
Počet stran 208
První české vydání, Praha 2015
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2015
Cover Design © podle originálu Eva Hradiláková

ISBN 978-80-247-9655-0 (ePub)
ISBN 978-80-247-9675-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5487-1 (print)

Věnováno obětem

Na světě jsou dva druhy lidí:
ti, kteří vám dolévají šálek až po okraj,
a ti, kteří z něj upíjejí.

Joe Navarro

O autorech

Joe Navarro

Autor oblíbených knih Jak prokouknout druhé lidi (What Every Body Is Saying) a Phill Hellmuth uvádí: Techniky FBI v pokeru aneb každý soupeř se dá přečíst (Phil Hellmuth Presents Read ’Em and Reap). Pětadvacet let působil u FBI jako zvláštní agent kontrarozvědky a poradce pro neverbální komunikaci. Přednáší v různých zemích světa a poskytuje poradenství společnostem umístěným na seznamu Fortune 500, stejně jako FBI, americkému ministerstvu zahraničí a dalším složkám zajišťujícím zpravodajské služby. Často vystupuje ve významných mediálních pořadech, jako například Hardball s Chrisem Matthewsem, Today, CBS Early Show, zpravodajství CNN a Fox News. Žije v Tampě na Floridě.

Toni Sciarra Poynter

Spisovatelka a redakční konzultantka, která se zabývá nakladatelskou činností více než pětadvacet let. Specializuje se na psychologii, osobní rozvoj, vědu a společenské trendy. Žije v New Yorku.

Poznámka autora

Účelem této knihy je informovat čtenáře a pomoci mu ověřit si zkušenosti, jichž byl svědkem nebo jež sám prožil. Není zamýšlena jako klinický návod a neměla by nahrazovat služby školených nebo certifikovaných odborníků.

Vždy, když mluvím s oběťmi trestných činů, jsem si velmi dobře vědom, jakým utrpením si prošly. Ctím potřebu chránit jejich soukromí a důstojnost, a proto jsem změnil jména všech obětí, které jsem vyslýchal. Abych jim zajistil ještě lepší ochranu, mírně jsem pozměnil detaily událostí, data, časy a místa, protože některé policejní zprávy a rozvodové dokumenty lze v současnosti vyhledat pomocí konkrétních slov nebo kombinací slov v elektronických databázích. Udělal jsem tedy vše pro to, abych oběti ochránil, ale zároveň aby zůstal zachován charakter a způsob provedení deliktu i příkoří, jež si vytrpěly.

Poděkování

Pokaždé, když se vydáte na intelektuální dráhu, je třeba poděkovat mnoha lidem. V bibliografii je řada jmen autorů, kteří si dali tu práci a podělili se s námi o své znalosti. Mají můj hluboký obdiv.

Můj vděk patří dnes již zesnulému doktoru Philu Quinnovi, který mě přesvědčil, abych se stal externím spolupracovníkem Fakulty kriminologie na Univerzitě v Tampě. Více než deset let byl mým mentorem při studiu a zkoumání pokřivených vlastností a povahových rysů nebezpečných osobností. Jeho pohled humanisty, kněze, psychologa a kriminologa byl skutečně jedinečný a významně mi pomohl porozumět této složité problematice.

Vážím si také přátelství doktora Michela St.-Yvese ze Sûreté du Québec, spoluautora, s nímž už mnoho let pracujeme na řadě projektů v Kanadě, kde je v tomto oboru významným a uznávaným odborníkem. Nezklamal mě a i k této knize mi poskytl cennou zpětnou vazbu.

Zvláštní poděkování si zaslouží Kaja Perina, šéfredaktorka časopisu Psychology Today, která si ve svém nabitém programu našla čas na připomínkování prvních konceptů rukopisu. Můj obdiv a díky patří rovněž doktoru Leonardu Territovi. V době, kdy dokončoval svou dvanáctou knihu, si přesto našel čas a pečlivě si celý rukopis pročetl, řádek po řádku. Jeho rozsáhlé zkušenosti v oblasti práce s nebezpečnými osobnostmi, včetně Teda Bundyho, mi nesmírně pomohly. Jeho předmluva je velmi laskavá.

Tato kniha by nevznikla bez Steva Rosse, ředitele divize literatury při Abrams Artists Agency. Steve je typ knižního agenta, který dokáže vše zařídit, a je bezpochyby jedním z nejzajímavějších lidí, s nimiž jsem si povídal jen tak u jídla.

Chtěl bych poděkovat Alex Postman, Jennifer Levesque a celému týmu v Rodale Books, kterým záleží na spokojenosti druhých, jak po fyzické, tak po duševní stránce, a kteří po přečtení rukopisu hned pochopili, jaký potenciál může mít tato kniha při záchraně lidských životů. Našemu editorovi Michaelu Zimmermanovi děkuji za to, že se do tohoto projektu pustil. Celou knihu dobře sjednotil a odvedl skvělou práci.

První koncepty mého díla pečlivě četla Janice Hillary. Děkuji jí za moudrou podporu a vedení. Kéž bychom všichni měli tak skvělé učitele, jakým mi byla ona. Učitele, kterým záleží na studentech, dokonce i na tak starých, jako jsem já.

Jsem velmi vděčný také Elizabeth Lee Barron z knihovny při Univerzitě v Tampě (Macdonald-Kelce Library), která mi velkoryse pomáhala při dohledávání podkladových materiálů a která mě vždy umí rozesmát, stejně jako můj dobrý přítel Marc Reeser z FBI.

Jsem opět velkým dlužníkem Toni Sciarry Poynter za to, že dala mým slovům a myšlenkám formu, ale především za její všetečnost, inovativní nápady a pojetí a mimořádnou pečlivost. Má úžasný dar psaní a velmi mi usnadnila práci. Vážím si jejího přátelství a děkuji jí.

Rovněž musím poděkovat své rodině zde v Americe i v Evropě za to, že tolerovali mou nepřítomnost, když jsem se potýkal s psaním rukopisu, který byl původně třikrát rozsáhlejší než finální verze, kterou čtenář dnes drží v ruce. Své ženě Thryth, k níž chovám hlubokou úctu, musím poděkovat za to, jaká je, za cenné rady, milující podporu a také za trpělivost, neboť práce na této knize mi zabrala více než rok. Je pro mě požehnáním, v každém významu toho slova, a často mě chrání, aby mě od práce nic nevyrušovalo. A nakonec bych rád poděkoval svým rodičům. Být právě jejich synem je pro mě velká čest a děkuji jim za to, že mi poskytli láskyplné zázemí bez nebezpečných osobností.

Joe Navarro, MA, zvláštní agent FBI (ve výslužbě)

Tampa, listopad 2013

Stejně jako Joe bych i já ráda poděkovala Stevovi Rossovi z Abrams Artists Agency, našemu editorovi Mikovi Zimmermanovi a celému týmu Rodale Books za jejich úsilí vynaložené na vydání této knihy.

Děkuji Doně Munker, která je tou nejvěrnější, nejláskyplnější a nejohleduplnější přítelkyní a spřízněnou spisovatelkou, jakou si člověk dokáže představit.

Jsem vděčná svému manželovi Donaldovi za to, že při mně vždy stál a hájil mě, a za to, že spolu můžeme mluvit o těch nejtemnějších i nejkrásnějších věcech.

Joeovi Navarrovi děkuji za naši společnou práci a za spousty rozhovorů a podnětných debat o projevech nebezpečných osobností, což je velmi zvláštní oblast, v níž se moc dobře vyzná. Děkuji mu za neúnavnou práci na jednotlivých aspektech této knihy, za jeho nasazení, humor a nadšený přístup ke studiu i práci. Když mi pošle e-mail se vzkazem: „Pracuji na tom,“ vím s jistotou, že na tom opravdu pracuje.

A na závěr bych ráda, i s rizikem, že to nebude znít seriózně, poděkovala naší kočce Lucy. Kdykoliv jsem při psaní o nebezpečných osobnostech pociťovala bolest a tíseň, pohled na Lucy schoulenou kousek ode mě v pohodlném pelíšku mě vždy uklidnil.

Toni Sciarra Poynter

New York City, prosinec 2013

Řekli o knize

„Úžasná kniha.“

MICHAEL M. BADEN, MD, bývalý vrchní forenzní lékař, City of New York

„Kniha je strhující jako napínavá detektivka a přitom může zachraňovat životy, neboť je napsána jako svépomocná příručka, jak se nebezpečných osobností zbavit. Každá žena by si ji měla přečíst.“

DR. WENDY WALSH, moderátorka pořadu Happily Never After televizní stanice Investigation Discovery Network

„Vzhledem k tomu, že se posledních 34 let zabývám řešením krizových situací, v nichž figurují nebezpečné osobnosti, mohu dosvědčit, že Joe Navarro v této průlomové knize zprostředkovává čtenářům neocenitelný vhled do problematiky nebezpečných osobností. Na skvěle zvolených příkladech dobře známých fiktivních postav z holywoodských filmů i skutečných postav z historie srozumitelně vysvětluje varovné signály. Tuto knihu by si měl přečíst každý, kdo chce nebezpečným osobnostem porozumět a kdo s nimi musí jednat.“

GARY NOESNER, vedoucí jednotky krizového vyjednávání FBI (ve výslužbě) a autor knihy Stalling for Time

„Joe Navarro vám otevře oči a naučí vás rozpoznávat škodlivé jedince, kteří ničí tolik životů ve fyzické, emocionální, duchovní, a dokonce i finanční rovině. Joe odhaluje problém, který si společnost mnohdy není ochotna připustit. Usiluje o to, aby nebezpečné osobnosti dokázal rozpoznat každý. Má přitom jediný záměr – zachránit lidské životy.“

LAURA QUIÑONES URQUIZA, certifikovaná kriminoložka, Univerzitní institut argentinské federální policie

„Existuje řada rozmanitých nástrojů a knih, s jejichž pomocí lze posoudit riziko násilí, ale jen velmi málo knih, které by byly tak přístupné a užitečné v každodenním životě.“

MICHEL ST-YVES, forenzní psycholog, Quebec

„Mistrovský průvodce, který vám pomůže rozpoznat zhoubné a ohrožující nebezpečí ve svém okolí.“

LINDA KENNEY BADEN, Esq., advokátka v trestních řízeních, právní analytička různých televizních stanic

„Kniha pro všechny, kdo studují lidskou povahu, nebo pro každého, kdo chce být dobře vyzbrojen na setkání s cizími lidmi.“

HENRY C. LEE, PhD., zakladatel Institutu forenzních věd Henryho C. Leea

„Tato kniha je trefou do černého! Vřele ji doporučuji, protože v podstatě všichni jsme v mnoha případech oběťmi nebo potenciálními oběťmi nebezpečných osobností.“

SUSAN SEXTON, právní analytička a bývalá soudkyně 13. justičního obvodu, Florida

Předmluva

Když můj dobrý přítel a kolega Joe Navarro dokončil první koncept této knihy, požádal mě, zda bych udělal korekturu rukopisu a doplnil konstruktivní připomínky všude tam, kde to bude potřeba. Vzal jsem tedy knihu do ruky, začetl jsem se a už jsem ji nedokázal odložit. Nepochybně je to jedna z nejzajímavějších, neužitečnějších a nejpřístupnějších knih, které jsem na toto téma četl. Ačkoliv se zkoumáním nebezpečných osobností zabývala celá řada vědeckých studií, Joe se vědomě rozhodl nezatěžovat knihu žargonem společenských věd ani podrobnými statistickými analýzami. Čtenáře však nenechá na pochybách, že všechny informace i závěry o nebezpečných osobnostech vycházejí z jeho dlouholeté praxe zvláštního agenta FBI a specialisty na profilování pachatelů trestných činů.

Jedna z nejdůležitějších otázek, která mě při čtení knihy napadla, zní: „Komu by mohla být kniha prospěšná a zároveň pro něj byla zajímavá?“ Dospěl jsem k jednoznačnému závěru: každému. Každý z nás se v určitém období života nepochybně setká s jedním či více typy nebezpečných osobností. Někdy půjde o rodinné příslušníky, intimní partnery nebo nastávající manžele či manželky, důvěrné přátele či známé, spolupracovníky či obchodní partnery. Jindy to budou úplně neznámí lidé.

V tomto ohledu je kniha velmi cenná, protože čtenářům pomůže pochopit, že při kontaktu s nebezpečnými osobnostmi, dokonce i jen příležitostném, jim hrozí značné riziko, že se stanou oběťmi. Tito nebezpeční jedinci mají tak pokřivený charakter a jsou tak bezcitní, že v nás dokážou vyvolat dojem, že za příkoří, které nám působí, si můžeme sami, zatímco oni neprojevují ani nejmenší snahu své škodlivé chování napravit nebo změnit.

Bude-li čtenář číst pozorně, splní kniha celou řadu důležitých cílů. Za prvé, pomůže čtenáři naučit se rozpoznat nebezpečné osobnosti a zabránit jim, aby mu vstupovaly do života. Za druhé, poskytne čtenáři konkrétní rady, jak s těmito jedinci jednat co nejúčinněji, pokud je kontakt s nimi nevyhnutelný. Třetí cíl je nejdůležitější: bude-li se čtenář řídit varováními uvedenými v této knize, může zachránit lidský život nebo přinejmenším předejít závažné újmě, a to psychické, fyzické i finanční.

Jako bývalý detektiv z oddělení vražd a stále aktivní kriminolog bývám osobně svědkem spouště, jakou po sobě zanechávají nebezpečné osobnosti v životech nevinných a často nic netušících obětí. Vraždí, znásilňují, napadají, okrádají, šikanují a využívají každého, kdo se dostane do sféry jejich vlivu a ovládání. Jsou to skutečně rafinovaní a manipulativní oportunisté. Na základě mnohaletých zkušeností v oblasti prosazování práva i svého rozsáhlého kriminologického výzkumu mohu s jistotou říci, že i ve vašem životě nebo v životě někoho z vašich blízkých se jednou objeví člověk s nebezpečnou osobností. Ostražitost je sice velmi prospěšná, ale optimální bezpečnost nám zajistí jedině kombinace ostražitosti a správných informací. S jistotou mohu říci, že kniha Joea Navarra vám v tomto ohledu velmi dobře poslouží.

Dr. Leonard Territo

čestný profesor trestního práva, Univerzita v Saint Leu, Florida

emeritní profesor katedry kriminologie, Jihofloridská univerzita, Tampa

Úvod

Proč jsem napsal tuto knihu a jak ji používat

Dne 27. června 1975 zmizela v areálu jinak velmi bezpečného univerzitního kampusu mladá žena jménem Susan „Sue“ Curtisová. Bylo jí patnáct let a účastnila se konference na Univerzitě Brighama Younga ve městě Provo v Utahu, kde jsem sloužil jako začínající policista.

Vedl jsem počáteční fázi vyšetřování jejího zmizení. Snažili jsme se najít jakékoliv stopy, a proto jsme vyslýchali přátele a příbuzné dívky, přičemž jsme zjistili, že ji viděli naposledy, když odešla do svého pokoje vyčistit si nová rovnátka. Když jsem ale dívčin pokoj prohledával, zubní kartáček byl suchý. Do pokoje vůbec nedorazila.

Částečně jsme vysledovali její pohyb před zmizením (použila stravenku na oběd), ale další důkazy byly velmi omezené. Mimo jiné i proto, že v té době ještě nebyly kamery na univerzitní půdě běžné a že neexistovaly mobilní telefony, díky nimž můžeme být dnes stále ve spojení.

Mluvili jsme s rodinou dívky. Stále si pamatuji, jak hlubokou bolest a jaké zoufalství její nejbližší prožívali. Trauma bylo devastující a nesmírně hluboké.

Sue se nikdy nenašla a nakonec jsme vyčerpali všechny smysluplné stopy, které by nás dovedly k vyřešení případu. Avšak záhada jejího zmizení mě vždy tížila, neboť v ten osudný večer jsem byl ve službě, měl jsem hlídku v kampusu a cítil jsem, že mám na události určitý podíl odpovědnosti. Nechal jsem si u sebe kopii složky případu, v níž byla velká fotografie Susan, a dokonce i několik let od jejího zmizení jsem bedlivě sledoval davy lidí v naději, že zahlédnu obličej, který by se jí alespoň vzdáleně podobal. Složku s případem jsem si ponechal také proto, aby mi připomínala, jak jsem selhal, když jsem tuto nevinnou duši nedokázal ochránit.

Roky ubíhaly, já jsem povýšil a stal se agentem FBI. Jednoho dne mi zavolal vyšetřovatel ze Salt Lake City. „Mám tu něco, co byste měl vědět,“ oznámil mi. „Sue Curtisovou jsme nikdy nenašli. Ale už víme, kdo ji unesl.“ Pokračoval dál a řekl mi, že onoho večera objížděl kampus pohledný mladý muž ve volkswagenu a vyhlížel si oběť. Po letech se konečně přiznal, že Sue Curtisovou unesl a zavraždil. Jmenoval se Theodore „Ted“ Bundy a přiznal se k vraždám pětatřiceti mladých žen ve čtyřech státech.

Když si vzpomenu na tu dívku s mandlovýma očima a dlouhými vlasy, stále mě zaplavují tíživé pocity. Na její fotku jsem se díval každý den, pročítal jsem její deník, zkoumal jsem pachové stopy na jejím oblečení, abych zjistil, kde se mohla pohybovat. Zkoumal jsem, zda byly její boty vlhké nebo špinavé, v zoufalé snaze zjistit něco o jejím pohybu. Je velmi pravděpodobné, že jsem jejího vraha ten večer viděl projíždět kampusem. Normálně bych jeho auto důkladně zkontroloval, protože nejspíš nemělo nálepku studenta univerzity či některé fakulty, jenže zrovna v ten den byla v areálu spousta návštěvníků konference, takže nálepku nemělo mnoho aut. Nikdo nezaznamenal ani nenahlásil žádný trestný čin. Byl to úplně obyčejný den, jako každý jiný, až na to, že v areálu se objevila nebezpečná osobnost: predátor a sériový vrah, který později zabíjel ještě mnohokrát.

Areál Univerzity Brighama Younga patří k nejbezpečnějším v zemi, a přesto zde došlo k únosu a vyhasl lidský život. Jak se to mohlo stát a kdo mohl něco takového udělat? Z pomyšlení, že jediný člověk dokáže tolik ublížit nejen obětem, ale i jejich blízkým, mi běhal mráz po zádech. Bylo mi pouhých dvaadvacet let, pracoval jsem jako uniformovaný policista a tehdy jsem poprvé skutečně pochopil, že na této planetě žijí nebezpečné osobnosti a že kvůli nim nebudeme nikdy zcela v bezpečí. Hrozím se pomyšlení, co si osudného večera musela uvědomit Sue Curtisová, teprve patnáctiletá dívka, když se těsně před smrtí ocitla sama ve společnosti predátora.

Jsem přesvědčen, že právě tato událost mě o několik let později přivedla ke službě u FBI. Zpočátku jsem působil jako specialista na profilování pachatelů v divizi FBI v Tampě a později jsem spolupracoval na programu behaviorální analýzy Divize národní bezpečnosti FBI. Snahu pochopit kriminální a abnormální chování jsem vnímal jako svou povinnost a tomuto cíli jsem zasvětil i celou svou profesní dráhu u FBI. Sue Curtisová zmizela, když jsem měl hlídku. Těmito mými slovy začínala zpráva o vyšetřování. Tato tragická událost ve mně podněcovala nezdolnou touhu hledat odpovědi u lidí, kteří o kriminálním chování vědí nejvíc: u samotných zločinců a jejich obětí.

Na základě zkušeností s pachateli trestných činů, jež jsem nasbíral za více než čtyři desítky let, jsem vypozoroval, že určité osobnostní typy ubližují lidem nejvíce. Opakovaně páchají trestnou činnost, mají na svědomí týrání a trápení druhých, finanční ztráty i ztráty na životech. Má kniha je právě o těchto nebezpečných osobnostech, které způsobují tolik bolesti a utrpení. Vše, co jsem zjistil o pachatelích trestných činů, abnormálním chování a nebezpečných osobnostech, byste měli vědět i vy, protože vám to může zachránit život.

Nebezpečné osobnosti mezi námi

V dnešní době každý dobře zná pochmurné novinové titulky. Osamělý zabiják vchází do kancelářské budovy (třídy, kempu nebo na jiné místo), zdánlivě bez jakékoliv příčiny vytáhne útočnou pušku či jinou zbraň a zabije nebo zmrzačí mnoho nevinných obětí. A po každé takové události, když opadne chaos, pohřbí zemřelé a zranění se zotaví (přičemž jim i jejich rodinám nepochybně zůstane trauma na celý život), vyvstanou otázky: „Kdo mohl něco takového udělat? Dalo se tomu nějak zabránit?“

Stanou-li se podobné násilné činy, jsou jich plné zprávy a všichni se jimi zaobírají dlouhé měsíce (jmenujme například masakry, jež se odehrály na polytechnické univerzitě Virginia Tech ve Virginii, na střední škole Columbine High School a na základní škole Sandy Hook Elementary School ve Spojených státech a dále pak v Oslu v Norsku). Hrůzné případy masového vraždění se bohužel dějí až příliš často. Jen v Americe k nim dochází průměrně osmnáctkrát až dvacetkrát ročně. To je více než jeden incident každý měsíc. Valí se na nás téměř s železnou pravidelností a jsou téměř ochromující. „Kolik lidí zabili tentokrát?“ ptáme se nevěřícně. Zemřelo osm, šestnáct, dvacet šest nebo sedmdesát sedm obětí (jako 22. července 2011 na ostrůvku Utøya v Norsku, kde vraždil Anders Behring Breivik, narcistický a xenofobní pravicový extremista)?

Přestože jsou tyto násilné činy šokující, neposkytují ucelený obraz o trýznitelích většiny obětí. Smutná pravda je, že na každého masového vraha připadají stovky dalších pachatelů, kteří zabili jen jedno dítě, jednoho přítele či přítelkyni, jednoho manžela či manželku. A těmto činům se málokdy věnuje větší pozornost, při troše štěstí se dostanou maximálně na šestou stránku nejčtenějších novin. Jenže právě skutky, jimž se nevěnuje velká pozornost a nedostanou se do celostátního zpravodajství, představují přesně ten druh trestné činnosti, trýznění a utrpení, s jakým se mnozí z nás mohou s velkou pravděpodobností setkat.

Nebezpečné osobnosti žijí mezi námi a ubližují nám za zavřenými dveřmi, doma, v církvi, ve škole, v kanceláři. Často v soukromí tajně zneužívají nic netušící a důvěřivé oběti. Ve většině případů se na jejich počínání přijde, až když je příliš pozdě. Dostanou-li se jejich skutky na titulní stránky, bývá to jen ve vzácných případech, kdy jsou přistiženi. Mají na svědomí mnohé z 15 000 vražd, 4,8 milionu fyzických napadení v rámci rodiny, 2,2 milionu vloupání, ze 354 000 loupežných přepadení a z více než 230 000 sexuálních napadení, k nimž dojde každoročně ve Spojených státech. Mnohé činy navíc nikdo neohlásí a pachatelé vyváznou bez trestu. Některým pachatelům prochází zpronevěřování peněz starých lidí, nebo dokonce vlastních přátel i několik let, jako v případu Bernarda Madoffa (spáchal podvody v takovém rozsahu, že ohrozil ekonomickou situaci tisíců lidí). Mnohdy nerušeně škodí celá desetiletí, přičemž ničí životy druhých podobně jako fotbalový trenér z Univerzity v Pensylvánii Jerry Sandusky, který byl obviněn ze znásilňování dětí.

Vybavte si nějakou zkušenost z vlastního života, kdy vám někdo něco ukradl, kdy vás někdo zneužil a způsobil vám bolest. Můžete mít například zkušenost s vloupáním do domu nebo s vykradením auta. Možná jste chodili s někým, kdo vám začal ubližovat, nebo jste byli ve škole či v práci šikanováni. Nebo se vám přihodilo, že vás někdo napadl, okradl či sexuálně zneužil, ale nikdy jste to neohlásili, případně jste to ohlásili, ale nic se nestalo. Mnohé delikty nikdy nikdo neohlásí. A pokud je někdo ohlásí, viníci jen vzácně skončí za mřížemi. Kriminologové už šedesát let vědí, že trest ve vězení si za své činy odpyká méně než jedno procento pachatelů trestné činnosti.

Z toho pro nás vyplývá jedna věc: lidé, kteří nám mohou ublížit (nebezpečné osobnosti) se ve většině případů vyhýbají kontrolám úřadů a policie, obrátí nám život vzhůru nohama, aniž jsou kdy dopadeni, nebo jim může nekalá činnost dlouhá léta procházet, než je někdo zastaví. Ale nejde jen o fyzické ublížení. Ne všechna zranění jsou čistě tělesná. Většina lidí, kteří nám ubližují, nás zasáhne také v emocionální, psychické nebo finanční rovině. I oni patří mezi nebezpečné osobnosti, protože nás svým způsobem ohrožují.

Jak vznikaly čtyři typy nebezpečných osobností

Když jsem pracoval u FBI jako specialista na profilování pachatelů, všiml jsem si, že se určité typy osobností dostávaly do našeho hledáčku častěji, a postupně jsem vypozoroval určitý vzorec. Jednalo se o lidi, kteří soustavně působili nepříjemnosti druhým, porušovali zákony, projevovali se riskantním chováním, využívali nebo zneužívali druhé a obecně působili bolest a utrpení – ne jednou ani dvakrát, ale opakovaně.

Díky vlastnímu úsilí i radám kolegů jsem dospěl k závěru, že určité typy osobností budou vždy zákeřné. Tito jedinci podvádějí, jsou manipulativní, dělá jim potěšení, když mohou využívat druhé, a nerespektují druhé lidi ani zákony. Emočně nás vyčerpávají, mohou být krutí a bezcitní, vykořisťují. Své chování opakují stále dokola, aniž je trápí, že druhým působí fyzickou či psychickou újmu.

Z vyšetřování, zatýkání a výslechů pachatelů znásilnění, vrahů, únosců, bankovních lupičů, pachatelů hospodářské trestné činnosti, pedofilů a teroristů jsem se poučil (někdy velmi tvrdou cestou), že nebezpečné osobnosti v nás mohou vzbuzovat mylný dojem. Navenek mohou na první pohled vypadat i vystupovat zcela normálně. Bývají to dokonce inteligentní, zajímaví, okouzlující a atraktivní lidé. Ale vždy jsou nebezpeční.

V roce 1995 jsem se poprvé setkal s Kelly Theresou Warrenovou. Bylo jí třicet let a žila se svou dcerou a s manželem ve městě Warner Robins ve státě Georgia. Kelly sloužila v armádě jako administrativní pracovnice, a když se vrátila z mise v Německu, byla s poctami propuštěna. Její manžel pracoval ve skladě dřeva a ona měla různé příležitostné práce, jako například hlídání dětí nebo brigády v obchodě se smíšeným zbožím.

Kelly nikdy nešetřila úsměvy a vítala mě přátelským objetím. I když sami neměli moc jídla, vždy se ráda rozdělila a neustále mi dolévala slazený ledový čaj. Během léta jsem s ní mluvil víc než dvanáctkrát a pořád byla usměvavá.

Kelly mi vyprávěla, jaký život vede příslušník americké armády nasazený v Německu i jaké to bylo, vyrůstat na chudém Jihu. Byla zábavná a veselá, na všechny otázky odpovídala rychle a doplňovala chybějící informace. Více než rok poskytovala mně i mým kolegům z FBI informace, které jsme využívali ke sledování zločince – a nebyl to jen tak ledajaký zločinec, byl to špion ze sovětského bloku. Celý rok jsme se řídili každým slovem, které nám Kelly sdělila. Zabývali jsme se každičkou informací, kterou nám ochotně a dobrovolně poskytla.

Ale něco nám nesedělo. Nic z toho, co nám Kelly řekla, se nepotvrdilo. Trvalo nám dlouho, než jsme na to přišli, protože většina stop, na něž nás upozornila, byla v Evropě, a ne ve Spojených státech. Nakonec přišel okamžik, kdy jsme ji mohli konfrontovat s fakty. Nejenže nám celou dobu lhala, ale zjistili jsme také, že svůj národ vystavila velkému riziku. Ve věku kolem dvaceti let, v době, kdy vrcholila studená válka, ohrozila celou střední Evropu tím, že sovětskému bloku prodala přísně tajné válečné plány, které přepisovala na psacím stroji.

Kelly se svým sladkým úsměvem a sladkým čajem byla jen dalším příkladem toho, jak okouzlující, zábavné a zajímavé mohou být nebezpečné osobnosti. Mohou však také ohrozit celý národ – nebo i několik národů, jak se stalo v jejím případě. Kelly si odpykává trest odnětí svobody v délce pětadvaceti let, který jí byl udělen za špionáž.

Nebezpeční lidé mají nejen špatné vlastnosti, ale i pokřivený charakter, tedy morální a etickou stránku osobnosti. V podstatě jim nelze věřit, že říkají pravdu, že jim na vás záleží, že vás budou chránit nebo že vám zajistí bezpečí. Charakterové vady ovlivňují jejich chování, v jehož důsledku za sebou nechávají širokou a hlubokou brázdu lidského utrpení.

Postupem času jsem si ověřil, že většinu škod způsobují čtyři typy osobností. V celé knize se budeme věnovat právě těmto čtyřem typům nebezpečných osobností, jež nás denně vystavují finančním, emocionálním nebo fyzickým rizikům. Patří mezi ně:

• narcistická osobnost;

• emočně nestabilní osobnost;

• paranoidní osobnost;

• predátor.

Poznámka k terminologii

Někteří čtenáři se mohou podivovat, proč používám neodborné výrazy, jako například pojem predátor nebo emočně nestabilní, kterými jsem označil dva typy nebezpečných osobností v této knize. Je to opodstatněný dotaz.

Mým záměrem bylo použít výrazy, které okamžitě pochopí i lidé bez odborných znalostí, které jsou univerzální a snadno srozumitelné v různých kulturách. Bylo by velmi snadné (a možná i přínosné z hlediska prodejnosti knihy, jak mi navrhovali někteří přátelé) použít termín psychopat k označení osobnosti predátora. Termín psychopat je bohužel v současnosti natolik nadužíván, že jej dokonce i někteří odborníci používají dosti ledabyle k označení případů, u nichž by vám soudnější kolegové potvrdili, že mnohem správnější či přesnější pojmenování by bylo porucha chování, sociopat, antisociální porucha osobnosti neboli disociální porucha osobnosti, jak upřednostňuje Světová zdravotnická organizace (Walsh & Wuová, 2008).

Odborná lékařská, psychologická a psychiatrická literatura jednoznačně rozlišuje rozdíly mezi psychopaty, sociopaty, osobami s antisociální poruchou osobnosti a osobami s poruchou chování. Použije-li někdo některý z těchto termínů k označení typu osobnosti, musí si být velmi dobře vědom všech specifických kritérií, která jsou obecně uznávaná v psychiatrických kruzích nebo mezi vědci, jako je například Robert Hare.

Problematika je dosti složitá i pro odborníky, natož pak pro čtenáře z řad laiků. Z toho důvodu jsem se rozhodl používat výraz predátor, který dobře vystihuje, že máme co do činění s člověkem, který vykořisťuje a využívá ostatní, nebere ohledy na dodržování pravidel a nerespektuje práva ani nedotknutelnost druhých.

Termíny jako například hraniční osobnost, histrionská porucha osobnosti nebo bipolární afektivní porucha jsou pro většinu laiků záhadou, protože neznají přesný klinický význam těchto pojmů. Proto používám označení „emočně nestabilní“, které vystihuje povahu této osobnosti tak, aby mu rozuměli i obyčejní lidé, mezi něž řadím i sebe.

Uvědomuji si, že některé psychologické termíny, jako například hraniční nebo histrionská, bývají natolik hojně spojovány s negativním významem a konotacemi, že jsou stigmatizující, nebo se používají v pejorativním kontextu, přičemž neposkytují dostatečné vysvětlení podstaty problému. Z těchto důvodů jsem se chtěl vyvarovat používání zmíněných termínů.

Přesto jsem použil termíny narcistická osobnost a paranoidní osobnost, neboť jsou obecně známé z mytologie i literatury a jsou dobře srozumitelné i laikům.

Můj záměr

V knize Nebezpečné osobnosti bych vám rád předal vše, co vím o lidech, kteří vám budou chtít ublížit. Nebezpečné osobnosti jsou všude kolem nás. Nebezpeční mohou být vaši sousedé, přátelé, nadřízení, milenci, životní partneři, příbuzní nebo rodiče. Nebezpeční mohou být i vedoucí různých spolků či komunit nebo odborníci, kteří se starají o vaše vzdělání, finance, zdraví nebo bezpečnost. I proto musíme být obzvláště ostražití.

Zlo, kriminalita nebo strádání nás mohou zaskočit v mnoha podobách. Často přicházejí bez varování. Nikdo nám nezaklepe na rameno a neřekne: „Připrav se, už je to tady!“ Ve skutečnosti mohu jako bývalý zvláštní agent FBI z vlastní zkušenosti potvrdit, že zločinci až neuvěřitelně bravurně ovládají schopnost proniknout do naší blízkosti a využít nás. Sériový vrah Dennis Rader, přezdívaný jako BTK, se úspěšně vyhýbal odhalení celých třicet let. Žil v městečku Park City, které leží na předměstí Wichity ve státě Kansas. Působil jako předseda církevní rady, pro město zajišťoval odchyt toulavých psů. Rader byl sériový vrah (vraždil nejméně desetkrát), který své oběti rád svazoval, mučil a poté zabíjel – odtud pochází jeho přezdívka BTK, což je akronym tvořený z anglických slov bind, torture, kill (česky svázat, mučit, zabít). Tři desetiletí dokázal utajovat své hrůzné činy před manželkou a dětmi, úředníky města i představiteli své církve. David Russel Williams, vyznamenaný plukovník kanadské armády, také před svou manželkou a kolegy skrýval tajemství: měl na svědomí sérii znásilnění a vražd. A co například katoličtí kněží, kteří po celá desetiletí pod církevními rouchy skrývali zločiny zneužívání dětí?

Podobné případy vyvolávají otázky. Komu můžeme věřit? Jak poznáme, že nám někdo chce ublížit, a jak tomu můžeme zabránit dřív, než bude pozdě? Nakonec jsme všichni odkázáni na instinktivní schopnost rozpoznat nebezpečí, pozorovací schopnosti a schopnost vyvodit z chování druhých, že něco není v pořádku.

Někdy se musíte spoléhat jen na sebe, jen vaše všímavost vás totiž ochrání před zákeřným či podivínským člověkem, vedle nějž sedíte v práci nebo s nímž se ocitnete za zavřenými dveřmi domácnosti. Vzpomeňte si na případ Ariela Castra z roku 2013, který ve svém domě více než deset let věznil, týral a znásilňoval tři ženy (více než 3600 dní, jen si to zkuste představit). Sousedi, které několik hodin po jeho zadržení zpovídali reportéři z různých médií, opakovali, jak jsou překvapení, protože Castra znali „jako usměvavého člověka, který měl skvělý vztah k dětem“. Jeden soused, který bydlel o dva domy dál a znal Castra dvaadvacet let, prohlásil: „Cítím, že je to trochu i moje vina, měl jsem si toho všimnout.“

Mohl to být úplně jiný příběh, kdyby byli všichni sousedi, rodinní příslušníci nebo spoluhráči z kapely (Castro hrál na kytaru a zpíval) všímavější. Většině lidí bohužel chybí motivace důkladněji se zajímat o své okolí. Ve skutečnosti se společnost mračí na zvědavce, kteří se vměšují do cizích záležitostí, a upřímně řečeno, většina lidí v podstatě ani neví, čeho by si měli všímat. Je smutné, že společenská slepota je pravidlem, a nikoliv výjimkou.

Nechci, abyste se stali obětí. Nechci, abyste si museli projít utrpením, jako lidé v mnoha případech, kterých jsem byl svědkem. Přál bych vám šťastný a naplňující život. Ale zároveň vím, že nebezpečné osobnosti jsou všude kolem nás, stále připraveny vás trápit nebo vás obrat o vše, čeho si ceníte. Pokud ještě pochybujete, přečtěte si noviny, hned pochopíte, proč musíme být připravení.

Osoby, které se staly obětí trestného činu, se bez rozdílu ptají: „Jak se mi to mohlo stát? Proč jsem si ničeho nevšiml?“ Něco podobného se přihodilo téměř každému, včetně mě. S odstupem času máme vždy stoprocentní jistotu, ale dokud se nestane něco zlého, jen málokdy rozpoznáme varovné signály. Jako bychom byli slepí. Nikdo nás nenaučil, čeho si máme všímat. Vyšetřovatelé trestných činů vědí, že pachatelé téměř vždy vykazují určité povahové rysy nebo příznaky chování, které poučenému člověku napoví: „Pozor, tady jsou problémy, buď ve střehu. Buď opatrný, nebo odejdi.“ Jenže lidé si jich často nevšimnou nebo se rozhodnou je přehlížet.

A v tom by vám měla pomoci kniha Nebezpečné osobnosti. Chtěl bych vás naučit, jak se dá odhadnout, kdy se vás někdo pokusí využít nebo kdy vám bude chtít ublížit. Bezpečnost je úkol pro každého z nás. Nemůžeme ji svěřit někomu jinému, a pokud se o to pokusíme, budeme zklamaní. Oddělení policie jsou notoricky přetížena, psychiatrické kliniky jsou zaplaveny pacienty, u soudů to stále příliš mnoha zločincům prochází a ti, kteří páchají zlo, bývají jen málokdy dostiženi. Ochrana naší bezpečnosti tudíž zůstává na našich bedrech.

Bylo by krásné, kdybychom mohli nebezpečným jedincům jednoduše zablokovat přístup do našich životů, podobně jako zablokujeme spam nebo vyskakovací okna na internetu. Jedno kliknutí, a byli by pryč! Jenže to nejde. A to znamená, že musíme být ve střehu. I proto bych se s vámi rád podělil o důležité informace. Nikdo totiž nemáme nepřetržitě dnem i nocí k ruce experta, s nímž bychom se mohli poradit: „Co myslíte, je tento člověk nebezpečný?“ – „ Je to dobrý člověk?“ – Můžu jí důvěřovat a svěřit jí své dítě?“ – „Mám společně s ním investovat?“ – „Můžu jí nabídnout spolubydlení?“ – „Byl by nový manažer schopný zruinovat mou společnost?“ – „Mám ho pozvat domů a nechat ho u sebe přespat?“ Podobná rozhodnutí zůstávají jen na nás, ale přesto je málokdo připraven si druhého člověka důkladně prověřit, aby získal odpovědi na tyto otázky. Jenže pokud si na ně neodpovíme ještě dnes, hrozí, že se smutná odpověď objeví na titulní straně zítřejších novin.

O svou bezpečnost se nyní můžete aktivně zasadit. V knize Nebezpečné osobnosti najdete cenné rady profesionálů, které jsou podány jednoduchou a praktickou formou a naučí vás, jak převzít kontrolu nad svým životem. Chtěl bych vám ukázat, jak u druhých rozpoznáte vady charakteru nebo osobnosti, čímž můžete snížit riziko, že by se vás někdo pokusil zneužívat, ať už emocionálně, psychicky, finančně, nebo fyzicky. Benjamin Franklin to vyjádřil nejlépe: „Investice do vzdělání je tím nejlepším úrokem.“ Dodal bych jen, že investice do vzdělávání v této oblasti vám může zachránit život.

Kontrolní testy nebezpečných osobností

V prostředí, v němž jsem pracoval, jsme nikdy neměli na posouzení osobnosti jedinců k dispozici několik dní, nebo dokonce týdnů. Takový luxus jsme neměli. Rozhodnutí o tom, koho vyšetřovat, na koho se zaměřit, koho sledovat, vyslýchat, konfrontovat, angažovat nebo zatknout, musela padnout velmi rychle. Když vyjednáváte s únoscem, nemůžete mu říci: „Počkejte chvilku, musíme se poradit s expertní komisí, jakou máte povahu, abychom věděli, jak s vámi máme jednat.“ Tak to nefunguje. Skutečný život se odehrává v reálném čase a rozhodnutí musí být okamžitá.

V krizových situacích pro nás byly stěžejní obecné znalosti lidského chování, ale také jsme se spoléhali na specifické informace o chování nebezpečných osobností, které jsme postupně získávali. Díky studiu chování těchto jedinců a rozhovorům s nimi, s jejich oběťmi i s různými odborníky se mi časem podařilo vypracovat kontrolní testy shrnující hlavní rysy nebezpečných osobností. Ty mi pak pomáhaly rychle vyhodnotit profil podezřelých osob v situacích, na nichž závisely lidské životy, které jsme museli v FBI denně řešit.

Podělím se s vámi o informace, které měli dosud k dispozici pouze specialisté sestavující profily pachatelů pro FBI a které jsem i já sám léta využíval a rozvíjel.

V jednotlivých kapitolách vám přiblížím určující vlastnosti každého z těchto čtyř typů nebezpečných osobností. Vysvětlím vám, jak se chovají, jaké pocity v nás vzbuzují a kde a za jakých okolností se s nimi můžeme setkat. Informace doplním příklady z každodenního života, kriminálními případy, na nichž jsem pracoval, i příběhy z titulních stránek novin. V závěru každé kapitoly najdete kontrolní test, v němž jsou dobře srozumitelným jazykem popsány hlavní varovné signály, které se u konkrétního typu nebezpečné osobnosti projevují. Pomocí praktického a velmi jednoduchého systému vyhodnocení kontrolních testů si můžete ověřit, v jakém rozmezí na škále nebezpečnosti se pohybuje chování posuzované osoby: od mírného přes středně závažné až po velmi závažné. Jinými slovy, od chování iritujícího až po škodlivé a nebezpečné.

Kontrolní testy vám pomohou pochopit:

• nejdůležitější povahové rysy a projevy chování, které naznačují, že byste měli k dané osobě „přistupovat obezřetně“;

• vlastnosti, chování nebo události, které se sice jeví jako normální, ale ve skutečnosti upozorňují na nebezpečí;

• co můžete v budoucnosti od dané osoby očekávat;

• míru případného rizika, jemuž jste vystaveni jak vy, tak každý, kdo přijde do styku s touto osobou.

Každý kontrolní test je velmi konkrétní a nadmíru podrobný – ve skutečnosti je mnohem podrobnější než dotazníky, které používají psychiatři a psychologové k diagnóze poruch osobnosti. Když si testy prohlédnete, možná se budete podivovat, proč jsou tak dlouhé. Odpověď je jednoduchá. Kontrolní testy jsou dlouhé, protože je to nutné. Množství detailů zaručí přesnost a pomáhá zamezit riziko, že přehlédneme významné nebo nenápadné chování, na něž by mohl laik zapomenout, případně by si vůbec nemusel uvědomit, že se jedná o důležité příznaky i přesto, že je právě tento projev chování důležitý při určování obzvláště nebezpečných osobností. Jedná-li se o záchranu životů nebo o zajištění bezpečnosti druhých, musím zvážit, které informace budou pro široký okruh čtenářů užitečné a které jsou nezbytné. Podobně jako zkušený pilot provádí důkladnou předletovou přípravu a řídí se podrobnými pokyny před přistáním, protože chce zajistit všem pasažérům na palubě maximální bezpečnost, i my musíme využívat rozsáhlé kontrolní testy, abychom zaručili maximální opatrnost a přesnost. V případě nebezpečných osobností vítězí detaily a přesnost nad stručností a nejasností.

Až se do knihy začtete a začnete používat kontrolní testy, všimnete si, že na rozdíl od většiny jiných děl zde najdete jen velmi málo statistik. Z mého pohledu je to opodstatněné. Pokud bychom specifikovali, že určitý typ osobnosti tvoří jedno procento, šest procent nebo 2,8 procenta populace, dle mého názoru bychom tím čtenářům spíše uškodili, protože bychom jim dali podnět k tomu, aby se zaměřovali více na pravděpodobnost (statistiku) než na konkrétní chování. Hrozí pak riziko, že si někdo řekne: „Fajn, mám 96procentní šanci, že se mi nic nestane, takže si nemusím dělat starosti, jak mám s tímto člověkem jednat.“ Mnozí kuřáci se mylně uklidňují statistikami vykazujícími, kolik lidí nedostane rakovinu, místo aby se zaměřovali na škodlivé chování a životní styl, které jsou příčinou rakoviny plic. Právě tomuto přístupu se potřebujeme vyhnout. Stačí totiž jediné setkání s nebezpečnou osobností – na ulici, v práci, ve vašem autě, ve vašem domě, ve vaší ložnici – a váš život se může ocitnout v troskách. Proto se v této knize budeme zaměřovat na chování, a ne na statistiky a pravděpodobnost.

Z výzkumu také vím, že některé poruchy jsou mnohem častěji diagnostikovány u konkrétního pohlaví nebo jsou s ním častěji spojovány: antisociální porucha osobnosti je například častěji diagnostikována u mužů, zatímco hraniční porucha osobnosti je častěji diagnostikována u žen. U první z těchto dvou poruch se vyskytuje mnoho projevů chování predátora, u druhé se objevují projevy emočně nestabilní osobnosti, které popisuji v této knize. (Více informací viz páté vydání příručky Diagnostický a statistický manuál duševních poruch publikované Americkou psychiatrickou asociací, známé pod označením DSM-5.) Ze stejných důvodů, proč se nedoporučuje zaměřovat se příliš na statistiky, by ale bylo chybou spojovat poruchu nebo typ osobnosti s konkrétním pohlavím. Nesmíme se nechat zaslepit statistikami ani genderovou předpojatostí. Naším cílem je soustředit se na chování. Právě chování vystihuje typ nebezpečné osobnosti nejkomplexněji.

Důležité upozornění

Při čtení této knihy mějte na zřeteli, že nejsem lékař a tato kniha nemá sloužit jako diagnostická příručka. Klinickou diagnózu jsou ve Spojených státech oprávněni provádět pouze specialisté, kteří za sebou mají léta praxe a zkušeností v diagnostickém umění a vědě, přičemž využívají specifická kritéria stanovená Americkou psychiatrickou asociací. Tato kniha může být prospěšná i pro odborníky, avšak není určena k diagnostickým účelům.

Jsme tím, co opakovaně děláme.

Aristoteles

Ještě jedna úvaha, než začneme