Arnaldur Indridason

Zeď mlčení

Originální název: Þagnarmúr

Vydáno u Forlagid Publishing, Reykjavík 2020

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

Copyright © Arnaldur Indri.ason, 2020

Title of the original Icelandic edition: Þagnarmúr

Published in the Czech language by arrangement with

Reykjavík Literary Agency, Iceland, www.rla.is

Translation © Tomáš Butala, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1647-4 (epub)

ISBN 978-80-279-1648-1 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Tato kniha je fikce. Jakákoli podobnost osob, míst a událostí je tedy čistě náhodná.

Jedna

Jakmile Eygló vstoupila do domu, pocítila tutéž tíseň jako tato žena, která zde již několik let bydlela.

Eygló bývala čas od času žádána o návštěvu lidmi, kteří se bez zjevných důvodů cítili ve svých domovech špatně. Někteří z nich toužili po navázání kontaktu se zemřelými příbuznými, jiní slýchali divné zvuky. Eygló se do tohoto lovu strašidel pouštěla jen ve výjimečných případech. A také tuto ženu původně odmítla už po telefonu, ale pokoj od ní měla jen na chvilku.

O dva dny později stála u jejích dveří paní středního věku. Bylo to jednoho podzimního večera, lilo jako z konve. Eygló ji nikdy předtím neviděla. Žena jí s rozpačitým úsměvem sdělila, že jí nedávno volala, aby jí pověděla o svém domě. Potom chvatně dodala, že se vůbec nedožaduje nějaké spiritistické seance, nebo jak se tomu říká. Chtěla by jen, aby se Eygló prošla po domě. Třeba najde vysvětlení, proč tam pociťuje ten deptavý, neurčitý strach. Nic takového prý nezažívala, dokud se nenastěhovali do toho domu.

Eygló neměla srdce na to, aby ji nechala stát na dešti, a pozvala ji dál.

„Já vím, já vím, strašidla neexistují,“ řekla ta žena a zůstala stát v předsíni. „S tím domem ale něco není v pořádku. Něco… něco tam je. Já to vím naprosto jistě a ráda bych věděla, jestli to vnímáš podobně. Nezlob se, prosím, ale… já z toho šílím.“

Eygló jí nabídla židli. Vyšlo najevo, že žena na ni dostala tip od její kamarádky Málfríður. Původně se totiž s prosbou o pomoc obrátila na Parapsychologický spolek, kde jí Málfríður řekla, že jí nikdo nepomůže lépe než Eygló – za předpokladu, že ji dokáže přimět, aby se jejím problémem zabývala. Málfríður posílala lidi za Eygló už dřív, ačkoliv věděla, že si to Eygló nepřeje – opravdu jí už mockrát říkala, že s těmi spiritistickými záležitostmi už nechce mít nic společného.

Eygló se ženy vyptala na historii domu. O tom, jestli tam lidé něco podobného zažívali už dřív, ale ta paní nic nevěděla. Dům s manželem koupili před čtyřmi lety, na podzim 1975. Nastěhovali se tam se svými dvěma odrůstajícími dětmi a již za několik měsíců tam byl ten nevysvětlitelný tísnivý pocit. Ostatní členové rodiny však nic necítili.

„Procházelas v té době nějakými osobními krizemi?“ zeptala se Eygló opatrně.

Potřebovala zjistit, jestli ve skutečnosti nejde o něco jiného, jestli si ta paní neprojektuje osobní neštěstí nebo nespokojenost do něčeho nadpřirozeného, aby nemusela řešit to, co ji ve skutečnosti trápí.

„Manžel si myslí, že jsem… že se mnou něco není v pořádku,“ řekla žena. „Poslal mě k doktorovi. Myslí si, že si to vymýšlím. Tedy můj manžel. A doktor si to asi myslí taky. Napsal mi prášky, ale já je nechci. Házím je do záchodu. V noci pořádně nespím, třeba jen dvě hodiny. Pak jen tak ležím a poslouchám, co se v domě šustne.“

„A slyšíš něco?“

„Občas vzlyknutí. Jako kdyby někdo plakal.“

„Vítr někdy dělá zvláštní zvuky. Neškrábou o stěny domu větve? Nerezonuje elektrické vedení? Prádelní šňůry? A co ptáci nebo kočky? Máte v okolí hodně ptáků?“

„Ne. Kolem domu nejsou ani stromy. Manžel to taky říkal. Že prý déšť, vítr hvízdající v komíně, televizní anténa.“

„Slýcháš hlasy?“

„Ne,“ řekla žena. „Nic takového. To jsem říkala i doktorovi. Nic určitého neslýchám ani nevídám. Prostě mi jenom je mizerně. Neopouští mě pocit, že se v tom domě někdy stalo něco strašného. Prostě mi to nedává pokoj. Pomůžeš mi? Udělala bys to pro mě? Já v tom domě chci bydlet, on je… nechci se stěhovat, ale zkrátka mi tam není dobře. Ten dům jaksi nemá dobrého ducha, a tak jsem si říkala, že bys mi možná mohla pomoct.“

„Teď hned?“

„Teď doma nikdo není,“ řekla žena. „Manžel odjel s dětmi na venkov, navštívit svou matku. Já… moc spolu nevycházíme, tchyně a já.“

Eygló na návštěvnici hleděla. Nechtěla ji poslat domů samotnou. Zjevně na tom byla špatně, to bylo jasné, tohle bylo volání o pomoc, třebaže volala jen zdrženlivě. Eygló chvilku pátrala po zámince, aby ji mohla poslat pryč, ale když ji žádná nenapadla, oblékla si bundu. Žena přijela autem. Eygló se rozhodla, že pojede vlastním autem za ní, a tak odjely do západní části Reykjavíku a zaparkovaly před dotyčným domem. Dům měl dvě podlaží a byl podsklepený. Nebyl ničím zvláštní, omítka z mušlového vápence už zažila lepší časy. Žena odemkla, pozvala Eygló dovnitř a zavřela za nimi. Za vstupem se vpravo nacházely dveře vedoucí do sklepa. Vstoupily do síně, z níž se šlo vlevo do kuchyně, naproti byly dveře do obývacího pokoje a na téže straně vedlo schodiště do patra.

V kuchyni se svítilo, z obývacího pokoje vycházel tlumený svit stojací lampy.

Netrvalo dlouho a Eygló poznala, co má ta žena na mysli. Nedokázala svůj nedobrý pocit popsat přesněji, říkala jen, že v domě nevládne dobrý duch. To Eygló vycítila okamžitě, ale konkrétně by to slovy také vyjádřit neuměla.

Do okenních tabulek pleskal déšť. Eygló obcházela po domě, nejprve si prohlédla přízemí, potom se vydala do patra a zase zpátky – žena ji napjatě sledovala. Šlo o spořádanou domácnost příslušníků střední třídy s mnoha knihovnami, obrazy na stěnách, fotografiemi a dalšími dekoracemi. Eygló se zeptala, jestli je v domě nějaké místo, kde by se ten tísnivý pocit projevoval zvlášť silně. Majitelka odpověděla, že si sice není jistá, ale nejspíš v prádelně ve sklepě. Společně tam sešly. Eygló se postavila doprostřed prádelny a zeptala se ženy, jestli už někdy předtím vnímala věci, které nikdo jiný nepozoroval. Tak tomu prý nebylo. Tohle se jí stalo poprvé.

„Cítíš něco?“ zeptala se majitelka potom.

„Připadám si jak uvězněná,“ řekla Eygló. „Jako kdyby mě něco drtilo… tohle jsem nikdy nezažila… jako kdybych se… dusila.“

„Přesně tak je to u mě,“ řekla žena. „Mám občas pocit, že se udusím, a nevím proč. Posledně v noci jsem se probudila bez dechu, jako kdybych se topila.“

Vrátily se do přízemí a vešly do malé pracovny, která údajně dřív sloužila jako dětský pokoj. Eygló se tam rozhlédla a bez zřejmého důvodu jí na mysli vytanula církevní píseň Kvete jedna z květin.

Eygló prohlásila, že už ví, co ta žena myslí. Ale že původ toho tísnivého pocitu jí také není vůbec jasný, a proto jí nemůže poradit, co proti němu podniknout. A jelikož nikdo jiný z rodiny takový pocit nemá, je velmi pravděpodobné, že by tu nic nevnímali ani případní noví majitelé.

Žena se poněkud uklidnila. Zřejmě jí pomohlo už to, že s Eygló o problému mluvila.

„Noví majitelé?“ zeptala se pak.

„Pokud dům prodáte,“ řekla Eygló. „To by bylo řešení. Zřejmě to nejjednodušší. Možná by ses o tom měla pobavit s manželem.“

Asi o měsíc později uviděla Eygló v realitní příloze novin inzerát. Jak se zdálo, ta žena se s manželem dohodla. Už se neozvala, takže by Eygló pravděpodobně na všechno brzy zapomněla – nebýt toho, že ji čas od času navštěvoval ten podivně svíravý pocit, který poprvé zaznamenala toho večera v domě, do jehož oken pleskal déšť. Opravdu to bylo, jako by se dusila. Jako kdyby se stěny domu stále přibližovaly, hroutily se na ni a nakonec ji pohltily.

Pak o tomto domě téměř čtyřicet let neslyšela.

Dvě

Pověděli policii o zvucích, jejichž původ si neuměli vysvětlit. Zpočátku si mysleli, že je působí sklepní okénko, které správně nedoléhalo a za větru drnčelo. Manžel je tedy opravil. O dva týdny později ze sklepa zase uslyšeli zvuky, tentokrát hlasitější než dřív. To se pračka posunula od stěny tak daleko, že málem utrhla přívod vody. Pračka byla sice zapojená v elektrice, ale byla prázdná a vypnutá. Manželé neměli děti a kromě nich v domě nikdo jiný nebyl. Žena si pračku vyfotila mobilem a fotky vyvěsila na facebook. Asi o měsíc později došlo k další příhodě. Muž byl ve sklepě, vytahoval právě prádlo z pračky a věšel ho na šňůru, když tu se náhle rozběhla sušička. Muž, který měl i bez toho sklony ke strachu ze tmy, se příšerně vyděsil. Byl ve sklepě sám a třeštil oči na sušičku, díval se, jak se buben za sklem otáčí stále rychleji, aby se pak prudce zastavil a všechno bylo jako dřív. Muž k sušičce opatrně popošel a lehce do ní kopl. Potom ji otevřel a prohlédl buben, aniž by pozoroval něco divného. Když se vrátil nahoru, řekl manželce, co se stalo. Napadlo ji, že by mohlo jít o uvolněný kontakt v elektrické přípojce v prádelně, ale manžel to považoval za nepravděpodobné, vždyť předchozí majitelé dům nákladně zrenovovali a vyměnili veškeré rozvody elektřiny.

Mužův bratr byl elektrikář a žádnou závadu nenašel – naopak, všechny rozvody podle něj byly v perfektním stavu. Uplynul další měsíc a žena jednoho večera sešla do sklepa, aby z lednice přinesla láhev bílého vína. Do kuchyně si koupili novou lednici a tu starou postavili do sklepa, aby v ní skladovali pivo a víno. Když scházela po schodech, viděla zvláštní mihotavou záři. Stropní světlo nešlo zapnout a ona si nejprve myslela, že je vadná žárovka, ale pak si uvědomila, že ta mihotavá záře vychází z dokořán otevřené ledničky. Před ní ležela rozbitá láhev bílého. Víno vytvořilo louži, málem do ní šlápla.

Roztřesené světlo sláblo a nakonec pohaslo úplně, takže se žena ocitla ve tmě a zase se jí zmocnil nedobrý pocit, že s tím domem něco není v pořádku. Tentokrát už žádné fotografie nevyvěsila.

V následující době ze sklepa opakovaně slýchali zvuky, jejichž zdroj nedokázali určit. Jednalo se o kamenný dům v nejzápadnější městské části Vesturbær, byl postaven krátce před válkou a několikrát od té doby změnil majitele. Asi před rokem jej koupili od jedněch manželů. Žena volala předchozím majitelům, zastihla toho muže a opatrně se ho zeptala, jestli za jeho života na této adrese docházelo ve sklepě k neobvyklým událostem, a stručně mu popsala, co tam zažili oni dva. Předchozí majitel to popřel, ale ona měla pocit, že jí něco zamlčuje, dodala si odvahy a zeptala se, proč ten dům vlastně prodávali. Za normálních okolností by tak vlezlá nikdy nebyla, ale věděla, že předchozí majitelé se dvěma dětmi strávili čtyři roky náročnou rekonstrukcí, aby se pak brzy nato odstěhovali. Muž, který byl tímto dotazem mírně zaskočen, nakonec prohlásil, že jim dům prodal za dobrou cenu a vzápětí hovor ukončil.

Ještě dřív dům patřil člověku, který v něm bydlel téměř dvacet let. Nedávno však zemřel. Vypátrala jeho dceru, která se telefonátu podivila a prý nikdy neslyšela, že by v domě strašilo. Právě naopak, dům měl podle ní dobrého ducha, vždycky se tam cítila dobře. Když se jí žena zeptala, jestli v domě někdo nezemřel, vyprávěla jí dcera o své matce. Ta po delší srdeční chorobě podlehla infarktu, otec ji našel mrtvou na podlaze obývacího pokoje.

Ještě starší majitele nebo obyvatele už nenašla, chtěla to nechat být, ale pak si přece jen na internetové stránce stavebního úřadu otevřela plány domu. Jistě také někde měla kopii, kterou dostali při koupi, ale takhle narychlo ji nenašla. Plány potvrdily to, na co si matně vzpomínala: prostor sklepa kdysi sloužil jako sklad uhlí, stával zde uhelný kotel, který však byl odstraněn, když se dům napojil na dálkové vytápění. V plánech se rovněž nacházela místnost označená jako komora, zřejmě někdejší spíž, která pak byla využívána jako prádelna. Vedle ní se dřív nacházela jedna ještě menší místnost, snad pokojík pro služku, ale ta už byla dávno spojena s prádelnou.

Několik dní po tomto pátrání žena večer usnula u televize. Když se probudila, zjistila, že je v obývacím pokoji sama. Bylo už pozdě, takže předpokládala, že manžel odešel spát. Vypnula televizi, poklízela ještě lehce v kuchyni, když vtom ze sklepa uslyšela dutou ránu následovanou něčím, co znělo jako přidušený výkřik. Po tom všem, co se tu už událo, se pochopitelně příšerně vyděsila. Šla ke dveřím kuchyně a zavolala na manžela, ptala se, jestli to také slyšel, ale nedostalo se jí odpovědi.

Chtěla ho vzbudit. Ten zvuk stoprocentně přišel ze sklepa a nahnal jí strach. Její muž však v ložnici nebyl. Postel zůstala nedotčená. Znovu na něj zavolala a říkala si, jestli nešel na večerní procházku. To se stávalo, třebaže ne příliš často.

Ani tu myšlenku nedokončila, když ji napadlo, že manžel možná vůbec nešel ven. Že se nachází někde v domě, snad dokonce ve sklepě. Sebrala odvahu a sešla dolů, opatrně, krok za krokem, a volala ho jménem, jestli je dole a co tam dělá. Dorazila na spodek schodiště, dívala se směrem k prádelně a znovu zavolala, ale bez odpovědi. Dveře do prádelny byly zavřené. Když je chtěla otevřít, ucítila za nimi odpor. Uvnitř něco leželo na podlaze. V prádelně byla tma, a když žena zabrala, podařilo se jí dveře otevřít natolik, aby uviděla svého muže, jak tam leží na zemi. Protáhla se pootevřenými dveřmi do prádelny, chtěla rozsvítit, ale místnost zůstávala ve tmě, ať mačkala vypínač sebevíc. Sklonila se nad manželem a ve slabém světle z chodby viděla, že krvácí z rány na hlavě. Ležela tam převrácená židle. Po podlaze se rozprskla roztříštěná žárovka. Vykřikla jeho jméno, třásla jím, zkoušela, jestli mu tluče srdce, jestli dýchá. Zaznamenala známky života. Její mobil zůstal v kuchyni. Vyběhla po schodech, vytočila záchranku a cestou zpátky do sklepa popisovala, co se stalo. Manžel chtěl nejspíš vyměnit žárovku ve sklepě, spadl při tom ze židle a teď leží v bezvědomí na zemi. Hlas v telefonu byl vtělením klidu, řekl, že sanitka je na cestě, a vyžádal si další informace. Když se rozhlédla, viděla, že všude na zemi leží modré prádelní šňůry. Původně byly napnuté přes celou místnost od stěny ke stěně a upevněné na háky zapuštěné v dřevěném obložení. Samotné obložení pak bylo solidně ukotvené v kamenné stěně. Její muž se zřejmě skácel na šňůry takovou silou, že na jedné straně vytrhl dřevěné obložení a s ním i kus stěny. Všude okolo se povalovaly kousky zdiva a omítky.

Dírou ve stěně byla vidět jakási dutina, v níž žena spatřila cosi jako plátěný pytel, a když přišla blíž…

Uslyšela, že její muž zasténal, a otočila se. Probíral se. Postarala se o něj, jak nejlépe šlo, mluvila na něj, ale on ji evidentně neslyšel. Vzala kus suchého oblečení a vsunula mu jej pod hlavu, nechtěla s ním ale hýbat. Ten člověk na dispečinku záchranné služby jí říkal, že to nemá v žádném případě dělat.

Ohlédla se po díře ve zdi. Něco tam bylo, ale neviděla co. Její manžel otevřel oči. Zvenčí slyšela přibližující se sanitku.

Usmála se na manžela.

„Co se stalo?“ zasténal.

„Spadls, drahoušku,“ zašeptala a vzala ho za ruku.

To již sanitka zastavovala před jejich domem. Vstala a přesunula se k otvoru, který vznikl ve stěně. Prádelnu osvětlily modré záblesky majáku. Sáhla po té věci, kterou považovala za plátěný pytel, a oddechla si – byla to asi jen nějaká izolace.

Zatáhla za látku a uslyšela, jak se v dutině za zdí něco svezlo k zemi. Z pytle vypadl velký chomáč vlasů.

Na ulici bylo úplné ticho. Domovní dveře byly otevřené, takže se záchranáři mohli bez problémů dostat až na místo. Pospíchali. V okamžiku, kdy vstoupili do domu, uslyšeli ze sklepa pronikavý výkřik.

Tři

Konráð starému předákovi jen horko těžko vysvětlil, co po něm chce. Tento muž pracoval prakticky celý život v masném průmyslu a byl zaměstnán mimo jiné také u výrobního družstva, jehož jatka se kdysi nacházela na ulici Skúlagata uprostřed Reykjavíku.

Když družstvo později přesídlilo na východ ostrova, nechtělo se tomuto muži odcházet z oblasti hlavního města a našel si novou práci u známého, pro nějž vedl v Hafnarfjörðuru závod na zpracování ryb.

Konráð u něj už nějakou dobu seděl a mluvil s ním o vraždě na ulici Skúlagata, potom mu vyprávěl, v jakém vztahu byl k tomu muži, jenž byl tenkrát ve vjezdu jatek před zamčenou černou bránou ubodán.

„Aha, to byl tvůj otec?“ řekl předák a hleděl na Konráða s vážným výrazem. Konráð přikývl.

„Na to si dobře vzpomínám,“ řekl starý muž. „Tehdy jsem sice ještě na Skúlagatě nedělal, ale bylo to všude ve zprávách. Pokud si dobře pamatuju, o udírnách se tenkrát nemluvilo. Proč se o ně zajímáš, jestli se můžu zeptat?“

„Mohl se v nich schovat otcův vrah,“ řekl Konráð. „Řekli mi, že bude nejlepší promluvit si s tebou, pokud chci něco vědět o lidech, co tam dřív pracovali. Možná dokonce ještě víš, kdo měl udírny na starosti.“

Konráð se v uplynulých týdnech snažil vypátrat zaměstnance jatek ze začátku šedesátých let. Počínal si u toho velice opatrně. Jelikož ty lidi většinou neznal, snažil se pravý důvod svého pátrání pokud možno zamlčet. Administrativu výrobního družstva kontaktoval pod záminkou, že hledá lidi, kteří by mu mohli vyprávět o vymírajícím umění uzení ryb a masa. Získal tak několik jmen, provedl několik telefonátů, ale evidentně už nebyl naživu nikdo, kdo by kolem roku 1963 pracoval v udírnách. Alespoň však zjistil jméno tohoto předáka, odpoledne ho navštívil a doufal, že se od něj něco dozví. Jemu Konráð bez vytáček pověděl, o co mu ve skutečnosti jde. Současně ale musel vyprávět o sobě, o svých časech u kriminální policie a o své zakrnělé paži. To byl výměnný obchod, na nějž Konráð musel přistoupit, pokud chtěl od starého pána dostat nějaké informace.

„A proč by se měl schovávat zrovna tam?“ zeptal se předák.

Konráð vytáhl fotografii a ukázal mu ji. Byla pořízena toho večera, kdy došlo k vraždě. Vyčenichal ji v pozůstalosti jednoho zpravodajského fotografa, který dorazil na místo činu jako první, jelikož odposlechem policejní frekvence zjistil, že před jatkami leží nějaký muž v kaluži vlastní krve. Tento muž byl Konráðův otec, jemuž někdo zasadil dvě rány nožem. Když ho našla náhodná chodkyně, dívka vracející se z tanečních, ještě žil. Dokonce se ještě snažil něco říct, ale než se mu to podařilo, zemřel jí před očima. Konráð s tou ženou hovořil teprve nedávno. Začal se o ten případ zajímat po svém odchodu do penze a netrvalo dlouho a osud jeho otce se mu stal něčím jako volnočasovou aktivitou. Jeho zájem o tento případ pramenil z různých důvodů. Jedním z nich byl fakt, že vražda nebyla nikdy objasněna. Nikdo nebyl zatčen, souzen, odsouzen. Otázky, které po činu v roce 1963 vyvstaly, byly dnes stejně aktuální jako tehdy. Nic se nezměnilo. Konráðovo pátrání však zatím přineslo jen jeden nový poznatek, který bral jako jistotu: otec krátce před smrtí obnovil spolupráci s člověkem jménem Engilbert, který se vydával za spiritistické médium. Společně obírali lehkověrné lidi o peníze.

„Vidíš tohle okno?“ zeptal se Konráð a ukázal na fotografii.

Okno patrné na fotografii vedlo na Skúlagatu a za ním se nacházela udírna. Ta byla tvořena třemi samostatnými komorami, třemi černými nestvůrami plnými sazí a tuku, z nichž vycházel pach ožehlého masa. Uzavíraly se těžkými železnými dveřmi sahajícími od podlahy ke stropu. Konráð nedávno zjistil, že tyto udírny byly v době vraždy v provozu.

Fotografie byla černobílá. Ve chvíli činu již byla tma a policie místo nenasvítila dokonale. Předák na snímek dlouho hleděl, než ho Konráðovi vrátil.

„Myslíš, že tím oknem prolezl na jatka? Potom co zabil tvého otce? Pokud si dobře vzpomínám, byly tam mříže.“

„Tenkrát ještě nebyly,“ řekl Konráð. „Dali je tam asi až později.“

Pachatel tak jako tak neměl na ústup z místa činu moc času. Konráðova otce tehdy našla jedna dívka, která však na ulici nikoho nezahlédla. Když Konráð viděl ty fotky poprvé, okno okamžitě upoutalo jeho pozornost. Vybavil si, že si na něj pamatuje ještě z dob, kdy vyrůstal na adrese nedaleko jatek. Prolezl vrah tamtudy? Od komisaře, který tenkrát vedl vyšetřování, Konráð věděl, že policie udírny prohledala a nic nenašla. Nevylučoval ovšem, že se pachatel touto cestou mohl dostat dál do dvora a pak uniknout po ulici Lindargata.

„Chceš tím říct, že ti otce zabil někdo z dělníků na jatkách?“ zeptal se bývalý vedoucí, jako kdyby to byl ten nejabsurdnější nápad, který kdy slyšel.

„Ne,“ řekl Konráð rychle. „Tomu nic nenasvědčuje. Oni to tehdy pečlivě prověřili.“

„Co?“

„Jestli otec neměl s tamějšími zaměstnanci nějaké pochybné kšefty,“ řekl Konráð. „Nic takového tam ale nebylo. Nenašli žádná pojítka.“

„To by tak ještě chybělo!“ prohlásil předák. Nelíbilo se mu, že ho Konráð v jeho vlastním domě po tak dlouhé době otravuje těmito divnými věcmi. „A proč s tím vlastně jdeš až teď? Už je trochu pozdě, nezdá se ti?“

Konráð si uvědomil, že starého muže zaskočil. To neměl v úmyslu. Starý pán vystupoval velice sebejistě a hovořil s ním mírně povýšeně, jako kdyby měl stále ještě hlavní slovo. Když mu Konráð vyprávěl o tragickém konci svého otce, neprojevoval žádný soucit. Ani jinak neměl pro Konráða, jehož k němu zavedlo pátrání po odpovědích, žádné pochopení. Choval se prostě jen otráveně a podrážděně.

„Nechci už dál plýtvat tvým časem,“ prohlásil Konráð a vstal. „Omlouvám se za vyrušení.“

„Neříkals, žes dělal u kriminálky?“ řekl bývalý předák.

„Tos přece musel mít dost času se o ten případ zajímat.“

„Ještě jednou díky za pomoc,“ řekl Konráð, podal muži ruku a poroučel se.

Hned na domovní chodbě, při čekání na výtah, mu začal zvonit mobil. Byla to Eygló.

„Už jsi to slyšel?“ zeptala se bez úvodu.

„Co?“

„O té kostře? Ve Vesturbæru? Ve sklepě?“

„O kostře?“

„Ty už nesleduješ zprávy? Od rána se o tom píše na celém internetu. Za stěnou ve sklepě! Byly tam fotky toho domu…“

„Za stěnou ve sklepě?“

„Okamžitě jsem si na ten dům vzpomněla, jen jsem ho viděla,“ řekla Eygló. „Jednou jsem byla uvnitř. Je to dávno, ta paní, co tam bydlela, se v tom domě cítila nedobře. Bude to pomalu čtyřicet let. Myslela si, že tam straší, a já přesně vím, jak divně mi bylo, sotva jsem tam vkročila. Tenkrát jsem samozřejmě nevěděla proč. To jsem zjistila až dnes ráno ve zprávách, opravdu to byl ten dům, ve kterém jsem…“

Konráð slyšel, jak je Eygló rozrušená.

„Sotva jsem kdy měla tak divný pocit jako v tom domě,“ pokračovala. „A pak se ukáže… Ta nešťastnice měla pravdu.“ Eygló zmlkla. „Jestli se o tom případu od svých kamarádů u policie něco dozvíš, řekneš mi to? Nebrala jsem to tehdy moc vážně, a přesto jsem na ten dům nikdy nezapomněla. Na ten extrémně tísnivý pocit. Jak mizerně se tam té paní vedlo. A jak málo jsem udělala pro to, abych jí pomohla.“

Čtyři

Konráð zpočátku nevěděl, co si má o tom příběhu s kostrou myslet, ale o chvíli později zjistil, že všechno odpovídá skutečnosti. O kostře zazděné ve sklepě informovala všechna média.

Nedařilo se mu zastihnout Martu. Když se jí konečně dovolal, neměla dvakrát dobrou náladu a odmítala mu dát k případu jakékoliv informace. Nadřízení ji kvůli kontaktům s Konráðem varovali. Říkala, že už má plné zuby toho, že se chová, jako kdyby byl pořád ve službě, ačkoliv dávno odešel do penze. Její nálada byla natolik mizerná, že Konráð raději ani nemluvil o Eygló a její dávné návštěvě dotyčného domu. Marta mu již mnohokrát opakovala, jak směšný je podle ní tenhle spiritismus a údajný cit pro nadpřirozené jevy.

Kriminalističtí technici stále neměli konečné výsledky. Kolegové dělali, co mohli, ale všechno chtělo svůj čas, tak záhadný nález bylo nutné komplexně zdokumentovat. Forenzní specialisté pozůstatky dosud neidentifikovali, ale zdálo se, jako by tam byly zazděné už před dlouhou dobou. Víc Marta prozradit odmítla. Tvrdila, že k tomu nemá oprávnění, a když Konráð zůstával tvrdohlavý a vyrukoval s jejich starým přátelstvím, prostě mu položila telefon.

Média se v souvislosti s kusými informacemi, jež poskytovala, odvolávala hlavně na anonymní zdroje. Soudilo se, že jde o ženské kosti, ale oficiálně to potvrzené nebylo. Příčina smrti zůstávala také neznámá, stejně jako přesná doba, kdy k zazdění těla došlo. Muselo to být dávno, tolik bylo jasné. Novináři alespoň zjistili, kdo v tom domě od jeho postavení začátkem třicátých let bydlel, a s velkými titulky zveřejnili jména a fotografie mnoha obyvatel a obyvatelek. Dům nejdřív patřil známému a uznávanému obchodníkovi a jeho manželce. Na tehdejší islandské poměry se jednalo o téměř luxusní sídlo; měli dokonce služebnou. Když manžel v nejlepších letech zemřel, prodala vdova dům jednomu rejdaři, který se tam sám nikdy nenastěhoval a dalších pětadvacet let ho pronajímal. O tehdejších nájemnících se prakticky nic zjistit nedalo. Potom nemovitost přešla do vlastnictví majitele velkoobchodu, který se tam s manželkou nastěhoval. Zůstali jen krátce, po dvou letech dům prodali. Ani další majitelé tam nebydleli dlouho. V roce 1979 tam bydlel zubař se svou ženou, která však zanedlouho zemřela. Jeden internetový zpravodajský portál tvrdil, že doma podlehla infarktu. Potom byl dům opět pronajímán různým lidem, aby ho nakonec koupil nic netušící bezdětný pár, který učinil hrůzný nález zazděné mrtvoly ve sklepě. Takto se alespoň vyjádřilo internetové zpravodajství. O přesném způsobu, jakým manželé mrtvolu objevili, média zatím informace neměla, ale tvrdila, že pro toho muže byl nález takovým šokem, že musel být hospitalizován. Tolik k tomu uvedl nejmenovaný zdroj.

Konráð si přečetl všechno, co o případu našel. Ze všech dosavadních majitelů a nájemníků se stali podezřelí, a přesto o některých z nich média psala tak podrobně, zveřejňovala jejich snímky a osobní informace. Během let u policie se setkal s mnoha neobjasněnými případy pohřešovaných osob, ale nenapadal ho žádný konkrétní, který by s tímto nálezem mohl souviset. Na to neměl dostatek informací a dvakrát to nevypadalo, že by nějaké dostal od Marty.

Navečer zavolal Eygló. Popsal jí rozhovor s Martou. Když už nic, alespoň se od ní dozvěděl, že mnohé z informací na internetu jsou spíš jen spekulace.

Konráð cítil, že ji zpráva o nálezu těla stále ještě velmi rozrušuje. Eygló také říkala, že se ten nepříjemně svíravý pocit, který tenkrát pocítila v domě, zase vrací. Intenzivněji než kdy předtím. Chvílemi jí bylo, jako by se dusila.

„A pak v díře ve stěně najdou něco takového,“ řekla.

„Četla jsem, že mělo jít o ženské kosti. Už se to potvrdilo?“

„Ne, ještě ne,“ řekl Konráð. „Policie už to jistě ví, ale ti mi nic neřeknou. Ani to, jestli to byl muž nebo žena. Ale pokud s tím má něco společného ten tvůj pocit, cos tam zažila, pak tam ta mrtvola musela být zazděná už před rokem sedmdesát devět, nebo kdy to bylo?“

„Ano, přesně tak.“

„Pokud ovšem na tyhle věci věříš.“

„Já jsem se tě neprosila, ať mi věříš. Já jen popisuju, co jsem vnímala, když jsem vešla do toho domu.“

„Ta žena, co tam tenkrát bydlela. Jak tě tam pozvala. Nevíš, jestli ještě žije?“

„Dnes mi volala,“ řekla Eygló. „Hned si na mě vzpomněla, jakmile se dozvěděla, co našli. Na mou návštěvu tehdy, když jí bylo tak mizerně. Myslí si samozřejmě, že konečně našla vysvětlení toho všeho. Pochopitelně na tom není dvakrát dobře. Kdo by rád zjišťoval, že žil roky nad zazděnou mrtvolou? Chce se se mnou určitě sejít. Nechceš se přidat? Víš toho o starých kriminálních případech mnohem víc než my.“

„O jakých případech?“

„Nebyl to zločin? Vražda?“

„Vypadá to tak. Ale Marta odmítala cokoliv prozradit a policie taky oficiálně nesdělila, kdy ten člověk zemřel a na co. Nebo jaký mohly být okolnosti tohohle hroznýho… Kdy se máte potkat?“

„Teď, za chvíli.“

„Bude to spiritistická seance nebo tak něco?“

„Jestli nemáš zájem, nech to plavat,“ řekla Eygló. „Já přece znám tvůj názor na… tyhle věci. Mě by jenom potěšilo, kdybys šel se mnou, protože se v tomhle vyznáš, ale když ne, tak nic.“

Již mnohokrát se pohádali, pokud šlo o okultní nebo nadpřirozené jevy. Nejhorší to bývalo, když do hry vstoupily vztahy mezi jejich otci a jejich podvody se spiritistickými seancemi.

„Myslíš, že to bylo před rokem sedmdesát devět? Tos byla v tom domě,“ řekl Konráð ve snaze projevit zájem.

„Takže zřejmě předpokládáš, že tam tu mrtvolu někdo zazdil předtím.“

„Ne nutně,“ řekla Eygló. Neunikl jí podtón Konráðova hlasu. „Víš přece, jak je to s námi mimořádně nadanými lidmi. Dokážeme nahlížet i do budoucnosti. Možná proto jsem se v tom sklepě cítila tak nesvá. Protože všechno muselo dopadnout tak, jak to teď dopadlo.“

Pět

Policie ji už vyslechla, dva vousatí chlapi, kteří se celou dobu zaobírali svými mobily. Takhle to ta žena popsala. Kriminalisté prý nebyli vysloveně nezdvořilí, ale bez úvodu se jí hned zeptali, jestli něco ví o té mrtvole ve sklepě. Chovali se natolik odměřeně, až z nich měla pocit, že ji podezřívají. Nakonec se jí zeptali zcela přímo, jestli to udělala ona nebo jestli neví kdo. To už na ni bylo příliš a zeptala se ona jich, jestli si vážně myslí, že by něco takového dokázala. Na to ti dva vzhlédli od svých telefonů, pokrčili rameny a prohlásili, že tyhle otázky zkrátka musejí klást, ať se to lidem líbí nebo ne.

„Taková arogance,“ rozhořčovala se. „Ale tak už to dnes u mladých chodí,“ dodala, jako kdyby to byl vědecky podložený fakt.

Byla již vdovou. Její manžel asi před deseti lety onemocněl rakovinou a za několik měsíců zemřel. Jejich děti jsou pochopitelně dávno dospělé a dávají o sobě vědět jen málokdy, říkala a Konráð s Eygló poznali, jak ji to mrzí. Měla tři vnuky. Eygló vycítila, že stará dáma prožila těžké časy. Setkaly se v tom domě před čtyřiceti lety jen krátce, protože se v něm tehdejší majitelce tak špatně vedlo. Potom už nikdy v kontaktu nebyly. Žena od té doby zešedivěla, měla druhou bradu a unavené oči. Bydlela teď v bytě v nové zástavbě. Eygló poznala hned, ale Konráða si měřila ostražitým pohledem, který změkl až tehdy, když slyšela, že je to penzionovaný kriminalista a dobrý přítel Eygló.

„Málem jsem vyletěla z kůže, když jsem to viděla na internetu,“ řekla žena a ukázala na počítač stojící v rohu obývacího pokoje. „Najednou na mě vyskočila fotka našeho starého domu. Potřebovala jsem si o tom s někým promluvit, proto mě napadlo, že zavolám tobě. Doufám, že to nemáš za… že ti tím nejdu na nervy.“

Eygló zavrtěla hlavou. Řekla, že je ráda, že se s ní zase může setkat, vždyť i ona samotná byla v šoku. Když jí došlo, o který dům se jedná, okamžitě v ní procitly vzpomínky na tehdejší návštěvu.

„To jsi samozřejmě nemohla tušit,“ řekla žena. „Nikdo to nemohl tušit.“

„Ne,“ řekla Eygló. „Je to prostě neuvěřitelné. Pověděla ti k tomu policie něco víc? Víme tak málo podrobností. Nebo na co se ještě ptali? Co chtěli vědět?“

„Skoro nic neřekli. Ani jestli to byla žena nebo muž, i když jsem se na to výslovně ptala. A ty něco víš?“ zeptala se žena a dívala se na Konráða.

„Mně taky nic neřeknou. Nechávají si všechny informace pro sebe. Ale díky tobě aspoň víme, že se okamžitě začali ptát dřívějších obyvatel domu. Ti jsou momentálně všichni podezřelí. Ať to udělal kdokoliv, musel mít nějakou spojitost s tím domem, musel tam mít přístup. Vzpomeneš si, co je zajímalo především?“

„No ano. Chtěli přesně vědět, jestli jsme něco přestavovali, hlavně ve sklepě,“ řekla žena. „My jsme nic nepřestavovali, ale vím, že ve sklepě býval pokojík pro služku. A ještě nějaká malá komora, myslím. Jenže když jsme se nastěhovali, bylo už obojí spojené do jedné velké místnosti.“

„Víš, kdy se tyhle úpravy prováděly?“

„Ne,“ řekla žena. „Je to čtyřicet let. Policie chtěla vědět, proč jsme ten dům po krátké době zase prodali. To se jim zdálo podezřelé. Řekla jsem jim po pravdě, že se mi tam žilo tak špatně, že jsem dokonce poprosila o pomoc médium. Ale jmenovitě jsem tě nezmínila,“ řekla a podívala se na Eygló. „Měli z toho legraci. Nechtěli to dát najevo, ale já to na nich poznala.“

Konráðovi začal zvonit mobil a vyrušil je z ticha, které po posledních slovech v místnosti zavlálo. Konráð se omluvně usmál, vstal a hned za dveřmi pokoje telefon zvedl. Byl to ten vedoucí z jatek. Konráð mu nechal svoje číslo, kdyby si ještě na něco vzpomněl, ale po tom nevlídném přijetí vlastně ani nečekal, že mu bude volat.

„Je tam… Haló? Mluvím s Konráðem?“ slyšel a hned ten hlas poznal.

„Jo, mluvíš,“ řekl.

Volající nebyl schopen pořádně sdělit, co vlastně chce, ale Konráðovi po chvíli došlo, že předák o jejich předchozím rozhovoru ještě přemýšlel. A že si v souvislosti s udírnami něco vybavil. Obvolal nějaké lidi a zjistil, že zaměstnanec, který se v době vraždy Konráðova otce pravděpodobně staral o udírny, už nežije. Také další člověk, který by možná připadal v úvahu, už zemřel. Ale mluvil s jeho dcerou.

„Když slyšela, o co jde, začalo ji to dost zajímat,“ řekl starý muž po krátkém záchvatu kašle. „O tvém otci sice nikdy neslyšela, ale ráda by se s tebou potkala.“

„Nevíš, proč přesně?“ zeptal se Konráð.

„Myslím, že ti chce něco ukázat. Něco, co patřilo jejímu tátovi, myslím. Pořádně jsem to nepochopil…“

Následoval další záchvat kašle. Předák ještě Konráðovi sdělil, jak tu ženu kontaktovat, a rozloučil se. Konráð číslo zadal do online telefonního seznamu a zjistil jméno a adresu. Sólveig Hannesdóttir, realitní makléřka. Bydlela ve čtvrti Árbær, stejně jako Konráð.

„Viděla jsem, že jste ten dům chvíli po mé návštěvě prodali,“ slyšel Eygló, když se vrátil do obývacího pokoje.

Žena pokrčila rameny, jako kdyby na ty časy raději vůbec nechtěla vzpomínat. Manžel, budiž mu země lehká, jí nikdy neuvěřil. Vztekal se, když mu vyprávěla o tom, jak bídně se cítí, myslel si, že je paranoidní. Ona však zůstala neústupná. Trvalo prý dlouho, než jí prominul nepříjemnosti a náklady spojené s dalším stěhováním. Co ale měla dělat? Zkrátka se v tom domě cítila nedobře. Potom ještě dodala, že její potíže byly srovnatelné s tím, co cítí lidé v domech napadených plísní.

„Možná to opravdu byla jen plíseň a to s tou mrtvolou je jen shoda náhod,“ řekla a pokusila se o úsměv. „Když jsem tě tenkrát kontaktovala, nedokázala jsem svoje obtíže ani pořádně popsat. A už vůbec jsem nevěděla, odkud pramení. Když o tom teď přemýšlím, nevím to dodnes. Ale po přestěhování všechny potíže zmizely. To přece něco znamená ne? Určitě to něco znamená.“

Eygló ji chtěla povzbudit a řekla, že se rozhodně zachovala správně. Ženu to moc neuklidnilo.

Docela se u ní ještě zdrželi, potom odjeli k Eygló do Fossvoguru. Eygló seděla skoro celou cestu mlčky. Konráð poznal, že ji něco tíží, třebaže navenek nedávala nic znát. Nakonec to v sobě ale už neudržela. Musela nahlas vyslovit to, co jí táhlo hlavou už od chvíle, kdy se doslechla o nálezu těla.

„Je to prostě… je tak hloupé říkat to teď, když víme, co v tom sklepě bylo,“ řekla Eygló. „Ale běhá mi mráz po zádech, když myslím na to, co jsem v tom domě vnímala. Tolik tísnivý pocit jsem od té doby neměla. Nemůžu na to přestat myslet. Co když…“

Eygló větu nedokončila.

„V tomhle asi můžeš být klidná,“ řekl Konráð. „Aspoň doufám.“

„Ano?“

„Ptal jsem se na to Marty.“

„A co říkala?“

„Zatím nic nenasvědčuje tomu, že by ten člověk byl ještě naživu, když ho tam někdo zazdil.“

Šest

Pastor měl ještě nějaké jednání, takže se Elísa s určitými obtížemi usadila na židli a čekala. Byla ráda, že si může trochu odpočinout. Nechtěla, aby si někdo všiml, že kulhá. Podlitina se přes noc zvětšila a zabírala nyní téměř celé stehno. Když ráno vstávala, mohla sotva došlápnout. Bolest v místě, kde schytala kopanec, byla v noci tak silná, že ji dvakrát probudila. Vzala si před spaním dva aspiriny, které zabíraly tak málo, že si v noci vzala další dva. Přemýšlela dokonce o tom, že si zavolá taxík a pojede na pohotovost, aby se nechala prohlédnout, ale nakonec se neodhodlala.

Dveře pastorovy kanceláře se otevřely. Vyšel z nich muž, nasadil si klobouk a bez pozdravu prošel kolem ní. Dveře se po chvíli otevřely podruhé. Objevil se v nich pastor a pokynul jí, že na ni má nyní čas. Vstala a podala mu ruku.

„Je všechno v pořádku?“ zeptal se, když si všiml, že kulhá.

To skutečně tvrdit nemohla. Požádala o prominutí, že jej zase obtěžuje se svými manželskými problémy, ale že už prostě neví, na koho jiného se obrátit. Tohle přece není záležitost pro policii, ne? Manžel už to udělal zas, zmlátil ji. Tentokrát byl opilý, vracel se z oslavy a dostal záchvat vzteku, protože před něj nepostavila večeři dostatečně rychle. Když ho pak ještě navíc nechtěně potřísnila kapkou omáčky, bez varování ji nakopl. Kopanec ji zasáhl do stehna takovou silou, že se skácela k zemi a myslela, že má přeraženou nohu. Potom jí nadával a tloukl jí hlavou do stěny, dokud ze svého pokoje s pláčem nepřiběhla jejich dcera.

„Ach ne,“ řekl pastor, vážný muž z východního Islandu, který už pět let spravoval jejich obec. Byl mezi členy velice oblíbený, nepil, byl ženatý, měl čtyři děti a příjemný hlas. Svá kázání pronášel ve vzletně slavnostním tónu – lidé si říkali, že chce jistě udělat v církvi kariéru.

Před dvěma měsíci u něj byla z téhož důvodu a stěžovala si na svého manžela. Teď tady byla zase a nevěděla kudy kam. Věděla jenom, že už to dál nevydrží.

„Je mi to tak trapné,“ řekla Elísa a sotva se odvážila pohlédnout pastorovi do očí. Vždyť ani pravidelně nechodila do kostela. Ani tohle nezvládala.

„Znovu si s ním promluvím, pokud myslíš, že to k něčemu bude,“ řekl pastor. To udělal tenkrát, když za ním Elísa přišla poprvé. Její manžel se příšerně rozzuřil, že pastorovi vyprávěla o jejich manželském životě, a přesto to něčemu prospělo. Uklidnil se, prosil o odpuštění, sliboval nápravu. Jenže tohle ona už také znala a věděla, že je jen otázkou času, kdy se zase změní v divoké zvíře. Stačila maličkost. Chybné slovíčko, gesto, které mu šlo na nervy – to mu stačilo a už ji zase udeřil pěstí do obličeje. Chtěl všechno řídit a kontrolovat. Nemohla se ani setkat s kamarádkami, pokud jí to výslovně nepovolil.

„Jsou vůbec nějaké další ženy, které jsou na tom stejně?“ ptala se Elísa pastora. „Připadám si, že jsem sama. Už jsem sice slyšela, že i některé další mají v manželství podobné problémy… ale tak nějak se o tom nemluví. Přitom bych si ráda popovídala s nějakou ženou, které se to taky děje.“

„Ano?“

„Vaše situace je přece jen jiná. Jen málo žen má za manžela vojáka ze základny.“

„Je to samozřejmě velmi delikátní záležitost,“ řekl.

„Je mi nepříjemné o tom mluvit,“ řekla.

„Jistě.“

„Člověk se za to vyloženě stydí.“

„Od toho jsem přece tady,“ řekl pastor. „Můžeš za mnou kdykoliv přijít, to přece víš, ano?“

Na vteřinu ztuhla šokem. Potom ho odstrčila.

„Chci ti pomoct,“ zašeptal pastor a nenechal se odmítnout.

„Co to děláš? Co to má znamenat?“ zasyčela.

Table of Contents

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět

Šest