Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Brent Schlender, Rick Tetzeli

Steve Jobs: Zrození vizionáře

Přeloženo z anglického originálu knihy Brenta Schlendera a Ricka Tetzeliho Becoming Steve

Jobs – The Evolution of a Reckless Upstart into a Visionary Leader, vydaného nakladatelstvím

Crown Business, Spojené státy americké, 2015.

Published in the United States by Crown Business, an imprint of the Crown Publishing

Group, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2015 by Brent Schlender and Rick Tetzeli

All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 5992. publikaci.

Překlad Dan Helekal, Martin Antonín

Odpovědná redaktorka Mgr. Marie Zelinová

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková

Formátu ePub Eva Hradiláková

Počet stran 488

První vydání, Praha 2015

Vytiskla tiskárna CPI Moravia Books s.r.o., Pohořelice

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © Getty Images

ISBN 978-80-247-5509-0 (print)

ISBN 978-80-247-9957-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-9958-2 (ePub)

Lorně, která byla tolikrát mou zachránkyní

– BS

Pro Mari, navždy

„Nestává se často, že člověk natrefí na někoho, kdo je skutečný přítel i dobrý spisovatel.“

– RT

Autorská poznámka

Tato kniha je výsledkem žurnalistického a spisovatelského úsilí dvou autorů. Počátky naší spolupráce sahají mnoho let do minulosti, do doby, kdy jsme oba působili v redakci časopisu Fortune. Při práci na knize Steve Jobs: Zrození vizionáře jsme strávili tři roky společnými rešeršemi, pořizováním rozhovorů, novinářskou prací, psaním a úpravami textu. Během vyprávění, které na vás čeká, jsme se však pro jednoduchost rozhodli používat důsledně první osobu čísla jednotného a odkazujeme pouze na Brenta. Ten měl se Stevem Jobsem skoro čtvrt století dlouhý osobní vztah, takže v první osobě a pomocí slůvka já se nám náš příběh vyprávěl mnohem snáz.

Prolog

„Vy jste tu poprvé, ne?“ To byla vůbec první slova, která mi adresoval. (Ta poslední o dvacet pět let později zněla: „Omlouvám se.“) Tak málo mu stačilo, aby se mi snažil dostat na kobylku. Já byl přece redaktor. Já měl klást otázky jemu.

Byl jsem předem varován, že zpovídat Steva Jobse s sebou přináší jistá specifická úskalí. Když jsme předchozího večera popíjeli pivo s novými kolegy ze sanfranciské pobočky Wall Street Journalu, kdosi mi doporučil, abych si na první setkání radši vzal neprůstřelnou vestu. Jeden z kolegů jen napůl v žertu prohlásil, že když člověk dělá rozhovor se Stevem Jobsem, vypadá to mnohdy spíš jako zápas než jako kladení otázek. Psal se duben 1986 a jméno Jobs už bylo v časopise legendou. V redakci se tradovalo, jak kdysi naprosto zničil jednoho z redaktorů Journalu tím, že mu položil jedinou a vlastně velmi jednoduchou otázku: „Rozumíte alespoň něčemu, alespoň něčemu z toho, o čem se tu spolu bavíme?“

Pokud šlo o mě, díky své práci ze začátku osmdesátých let, kdy jsem působil jako reportér ve Střední Americe, jsem měl s opravdovými neprůstřelnými vestami dost zkušeností. V téhle době jsem v Salvadoru a Nikaragui strávil spoustu času pořizováním rozhovorů s kdekým počínaje řidiči kamionů projíždějícími válečnou zónou přes americké vojenské poradce v džungli nebo commandantes různých skupin contras v jejich skrýších až po prezidenty ve skvostných vládních palácích. Při práci na jiných úkolech jsem přišel do styku s nezkrotnými miliardáři jako T. Boonem Pickensem, H. Rossem Perotem nebo Li Ka-shingem, s laureáty Nobelovy ceny typu Jacka Kilbyho, rockovými hvězdami a filmovými idoly, odpadlíky vzývajícími mnohoženství, a dokonce i s babičkami rádoby vrahů. Jen tak něco mě nerozhodilo. A přesto jsem celých dvacet minut, které mi trvala jízda z mého domova v kalifornském San Mateu do centrály NeXT Computeru v Palo Alto, nervózně přemýšlel o tom, jak nejlépe rozhovor s Jobsem pojmout.

Na mých rozpacích se asi zčásti podepsalo i to, že poprvé za celou svou novinářskou kariéru jsem měl dělat interview s prominentním šéfem firmy, který byl mladší než já. Tehdy mi bylo 32, Jobs byl ještě o rok mladší – a už byl považován za globální celebritu a spolu s Billem Gatesem za objevitele a průkopníka segmentu osobních počítačů. Dávno před tím, než fenomén internetu začal chrlit jedno zázračné dítko za druhým, byl Steve Jobs nefalšovanou superstar světa moderní techniky, uctívaným mazákem s mnoha stěží uvěřitelnými zářezy na pažbě. Plošné spoje, které se Stevem Wozniakem vyráběli na koleni v garáži v Los Altos, vedly ke zrodu firmy s hodnotou mnoha miliard dolarů. Zdálo se, že osobní počítače mají neomezený potenciál, a jako spoluzakladatel společnosti Apple Computer byl Steve Jobs tváří všech těchto nekonečných možností. Jenže v září 1985 byl pod tlakem okolností nucen odstoupit – jen krátce poté, co představenstvo společnosti informoval o tom, že se některé klíčové zaměstnance Applu snaží přesvědčit, aby s ním šli do nového podniku s cílem vyrábět počítačové „pracovní stanice“. Média byla Stevovým odchodem doslova fascinována a tahle potupná sága se dostala na obálky časopisů Fortune i Newsweek.

Během následujících šesti měsíců se podrobnosti o jeho nové firmě držely přísně pod pokličkou – částečně i proto, že Apple rozpoutal několik soudních sporů ve snaze zabránit Jobsovi v tom, aby k sobě přetáhl některé zaměstnance. Nakonec ale Apple od těchto sporů ustoupil. A když se rozbouřené vody uklidnily, byl Steve ochotný poskytnout několik rozhovorů předním obchodním periodikům, jak vysvětloval mediální specialista z Jobsovy PR agentury při telefonátu s mým šéfem ve Wall Street Journalu. Podle všeho se Steve chystal zahájit mediální vějířový tanec, který měl postupně odhalovat střípky informací o tom, co má vlastně s NeXTem za lubem. Vidina téhle práce mě naprosto uchvátila, zároveň jsem se ale měl velmi na pozoru – rozhodně jsem totiž nemínil charismatickému panu Jobsovi sednout na lep.

CESTA NA JIH do Palo Alto je tak trochu pouť historií Silicon Valley. Z Route 92 v San Mateu přes mezistátní 280, „venkovskou“ osmiproudovku lemující jezero San Andreas a nádrž Crystal Springs, které slouží jako zásobníky pitné vody čerpané z pohoří Sierra Nevada pro San Francisco; napříč nenápadným územím investičních spekulantů po Sand Hill Road v Menlo Parku; přes skrytý Stanfordův lineární urychlovač, který se pod dálnicí na míle daleko zařezává do okolní krajiny jako obří puklina; kolem radioteleskopu Stanford Dish, bělolících herefordek a rozložitých dubů lemujících široký pás zeleně za univerzitním kampusem.

Zimní a jarní deště vdechly prérijní trávě na svazích okolních kopců nový život a namísto obvyklé jednotvárné žluti ji na krátkou dobu zbarvily zářivou zelení, připomínající to nejudržovanější golfové hřiště poseté shluky oranžového, fialového a žlutého lučního kvítí. V oblasti Bay Area, regionu kolem Sanfranciského zálivu, jsem pobýval teprve krátce a neuvědomoval si, že právě v téhle roční době je krajina, kterou jsem projížděl, zdaleka nejkrásnější.

Na Page Mill Road, kam jsem sjížděl z dálnice, sídlily Hewlett-Packard, ALZA Corporation, raný průkopník v oblasti biotechnologií, několik „pomocných firem“ pro Silicon Valley typu Andersen Consulting (dnes známé jako Accenture) nebo právnické kanceláře Wilson Sonsini Goodrich & Rosati. Ze všeho nejdřív jsem ale natrefil na univerzitní Stanfordův výzkumný park s hájky nízkých budov ukrývajících vědecké a vývojové laboratoře řady renomovaných firem a zajišťujících spoustu šťavnatého volného pole působnosti. Právě tady sídlí i známé výzkumné středisko Palo Alto Research Cen-ter (PARC) společnosti Xerox, kde Steve poprvé spatřil počítač s myší a grafickým „bitmapovým“ rozhraním. Právě tohle místo si vybral jako sídlo NeXTu.

Mladá dáma ze společnosti Allison Thomas Associates, PR agentury NeXTu, mě doprovodila skrz dvojpodlažní kancelářskou budovu ze skla a betonu do malé zasedací místnosti, která skýtala výhled na zpola zaplněné parkoviště. Steve už na mě čekal. Přivítal mě kývnutím, mediální eskamotérku poslal pryč, a než jsem se stačil usadit, vychrlil na mě první otázku.

Nebyl jsem si jistý, jestli po mně chce jednoslabičnou odpověď, nebo jestli ho opravdu zajímá, kdo jsem a co mám za sebou. Nakonec jsem usoudil, že správně bude možnost druhá, a začal jsem vyjmenovávat místa, na nichž jsem během své práce pro Journal působil, i odvětví, jimž jsem se věnoval. Hned po skončení studia na Kansaské univerzitě jsem se přestěhoval do Dallasu a začal jsem pracovat pro svého chlebodárce. Psal jsem hlavně o letectví, aerolinkách a elektronice, jelikož v Dallasu měly sídlo firmy Texas Instruments a Radio Shack. Časem jsem získal jakous takous slávu sepsáním profilu Johna Hinckleyho, privilegovaného syna texaského naftaře, který v roce 1981 postřelil prezidenta Reagana.

„V jakém roce jste dokončil střední?“ skočil mi Steve do řeči. „Devatenáct set sedmdesát dva,“ odpověděl jsem, „a pak jsem strávil sedm let na vysoké, ale nikdy jsem to nedotáhl až k titulu.“ „Ve stejném roce jsem střední dodělal i já,“ zarazil mě, „tak to nám bude zhruba stejně.“ (Až později jsem zjistil, že jeden ročník úplně přeskočil.)

Pak jsem mu vylíčil, že jsem dva roky strávil ve Střední Americe, další dva v Hongkongu jako geopolitický reportér Journalu a potom ještě jeden v Los Angeles, než se mi konečně povedlo vyhandlovat vysněnou pozici v San Francisku. Někdy v tu chvíli jsem si začal připadat jako na přijímacím pohovoru. Snad jen s tou výjimkou, že Jobs na žádnou z mých odpovědí vlastně nijak zvlášť nereagoval.

„Takže víte vlastně vůbec něco o počítačích?“ skočil mi už poněkolikáté do řeči. „Podle mě lidi, co píšou pro tyhle celostátní plátky, vědí o počítačích houby s octem,“ dodal vzápětí, potřásaje hlavou s jasným náznakem trénované povýšenosti. „Váš předchůdce, co o mně psal pro Wall Street Journal, neznal ani rozdíl mezi pamětí a disketou!“

V tu chvíli jsem se začal cítit poněkud jistější v kramflecích. „No, formálně vzato jsem jako hlavní obor studoval angličtinu, ale taky jsem na škole naprogramoval pár jednoduchých her a na univerzitním mainframu navrhoval relační databáze.“ Jedinou reakcí byly oči v sloup. „Několik let jsem po nocích dělal počítačového operátora a na mikropočítači NCR pro čtyři banky zpracovával transakce za daný den.“ Teď pro změnu mlčky zíral z okna. „Vlastní IBM PC jsem si koupil hned toho dne, co se objevila na pultech. Jel jsem pro něj do Businesslandu v Dallasu. Sériové číslo mého kusu začínalo osmi nulami. Pro svoje potřeby jsem si nainstaloval CP/M, MS-DOS jsem tam šoupnul, až když jsem se přestěhoval do Hongkongu a počítač prodával, protože kupující na tom trval.“

Při zmínce o těchto raných operačních systémech a produktu konkurence zbystřil. „A proč jste si nepořídil Apple II?“ vypálil na mě.

Dobrá otázka, ale vážně… Proč se od toho člověka nechávám vyslýchat jako při nějakém pohovoru?

„Ten jsem nikdy neměl,“ připustil jsem, „ale když jsem se dostal sem, dokázal jsem Journal přesvědčit, aby mi koupili Fat Maca.“ Velkým rybám v newyorské centrále jsem opravdu vysvětlil, že když mám psát o Applu, měl bych taky znát jeho poslední produkty. „Používám ho jen pár týdnů, ale zatím mi na každý pád přijde lepší než PC.“

Dokázal jsem najít klíč. „Jen počkejte, až uvidíte, co chystáme tady,“ odpověděl mi, „svého Fat Maca se hned budete chtít zbavit.“ Konečně jsme dospěli do kýžené fáze našeho rozhovoru, k cíli, k němuž se Steve od začátku toužil propracovat. Konečně mi mohl začít vyprávět o tom, jak budou ještě lepší než společnost, kterou zakládal, a strčí do kapsy všechny ty, kteří ho z jeho království doslova a do písmene vyštípali – v první řadě pak šéfa Applu Johna Sculleyho.

Teď už na moje otázky reagoval, i když ne vždycky odpovídal přímo. Zajímal jsem se mimo jiné o to, proč je jeho centrála tak prapodivně prázdná. Opravdu tu chtějí montovat počítače? V žádném případě to nevypadalo jako výrobní prostory. Financoval všechno ze svého, nebo chystal námluvy s nějakými investory? Až na jedinou prodal všechny své akcie Applu, což mu vyneslo asi 70 milionů dolarů, ale to rozhodně nestačilo na to, aby mohl takhle ambiciózní společnost táhnout sám. Chvílemi zabrousil do naprosto nečekaných končin. Při našem rozhovoru například z pivního půllitru popíjel horkou vodu, ze které se ještě kouřilo. Vysvětlil mi, že když mu jednoho dne došel čaj, uvědomil si, že prachobyčejná teplá voda mu vlastně chutná taky. „Člověka to uklidní úplně stejně jako čaj,“ konstatoval stroze. Nakonec rozhovor zavedl zpátky k hlavnímu heslu, které si vybral: vyšší vzdělanost vyžaduje lepší počítače – a takové dokáže dodat jen a pouze NeXT. Společnost úzce spolupracovala se Stanfordovou i Carnegie Mellonovou univerzitou – institucemi s velmi respektovanými fakultami informatiky. „To budou naši první zákazníci,“ řekl.

Navzdory vyhýbavosti jeho odpovědí a snaze striktně se držet jednoho jediného sdělení, kterého jsem se měl chytit, měl Jobs velmi živé a působivé vystupování. Snad vlivem jeho enormního sebevědomí jsem mu doslova visel na jazyku a hltal každičké slůvko, jež pronesl. Mluvil v pečlivě strukturovaných větách, dokonce i když se snažil odpovídat na nečekané otázky. O pětadvacet let později na jeho zádušní mši Laurene, vdova po Stevovi, hovořila o „vytříbeném smyslu pro estetično“, kterým už od raného mládí disponoval. Tahle důvěra ve vlastní názory a vkus se jasně zračila i v jeho odpovědích. Projevovala se ale mimo jiné i v tom, že během našeho prvního setkání jsem dospěl k názoru, že jsem opravdu na pohovoru. Že mě zkouší a chce zjistit, jestli si uvědomuji, v čem jsou úspěchy, jichž dosáhl, i to, co plánuje v NeXTu, tak mimořádné. Později jsem pochopil, že skutečný důvod byl poněkud jiný. Steve zkrátka chtěl, aby všechno, co se o něm a jeho práci bude psát, odpovídalo jeho vlastním vysokým nárokům na kvalitu. V téhle fázi života byl skálopevně přesvědčen o tom, že až na pár čestných výjimek by práci kohokoliv druhého dokázal dělat líp než sám dotyčný – což byl přístup, který u jeho zaměstnanců z pochopitelných důvodů nevyvolával právě bouři nadšení.

Náš rozhovor nakonec trval čtyřicet pět minut. Plány NeXTu však za tu dobu poodhalil jen velmi mlhavě a povšechně. Později se ukázalo, že to byla jedna z prvních předzvěstí problémů, jež na jeho společnost v následujících letech čekaly. Jedné velmi konkrétní věci se ale rozhodně věnovat chtěl – bylo jí logo NeXTu. Podal mi vyumělkovanou brožuru, která pompézně líčila kreativní proces zrodu okázalého firemního symbolu z dílny Paula Randa. Ten také osobně navrhl celou informační brožuru, kterou jsem držel v rukou. Drahé průsvitné stránky od sebe oddělovaly tlusté listy krémové barvy, jejichž reliéfová ražba čtenáře krok za krokem provázela myšlenkovým procesem, který autora nakonec přivedl až k výslednému obrazu „promlouvajícímu mnoha vizuálními jazyky“. Samotné logo přitom mělo podobu prachobyčejné kostky s písmeny NeXT vyvedenými v různých barvách. „Rumělka proti třešňově červené a zelené, žlutá proti černé (pro co největší kontrast)“, pootočené „v úhlu přesně dvaceti osmi stupňů“, tak básnil pamflet v mé ruce. Rand byl v téhle době považován za jednoho z předních grafiků Ameriky; mimo jiné je otcem známého loga IBM, ale i televize ABC nebo společností UPS a Westinghouse. Za tuhle brožurku a jeden jediný návrh firemního loga ve stylu „ber, nebo nech být“ mu Steve rád přenechal 100 000 dolarů ze svých rezerv. Právě jeho rozhazovačnost, byť vedená snahou o dokonalost, se nakonec pro NeXT měla stát jedním z hlavních kamenů úrazu.

Z NAŠEHO PRVNÍHO setkání nakonec žádný článek nevzešel. Ani sebenačančanější logo firmy, která se zatím jen batolí v plenkách, jsem nepovažoval za zprávu hodnou zveřejnění. Bez ohledu na to, kdo si ho objednal nebo kdo za ním stál. (Krom toho Wall Street Journal v té době zásadně neotiskoval žádné fotografie. Ve skutečnosti byste v něm nenašli jediné barevné místo. Takže i kdybych nakrásně toužil Stevovu novou blyštivou cetku představit širému světu, její delikátní a nepraktické přednosti by se u čtenářů Journalu, pro něž tehdy bylo spojení „designová vytříbenost“ naprostou španělskou vesnicí, minuly účinkem hned ze dvou důvodů.)

Fakt, že po našem setkání nevyšla žádná reportáž, se nakonec ukázal být prvním výstřelem pětadvacetiletého vyjednávání, které tvořilo dominantní rys našeho vztahu se Stevem. Jako u většiny interakcí mezi novinářem a zdrojem jsme i Steve a já měli jediný důvod, proč jsme zůstávali v kontaktu: oba jsme měli to, co ten druhý potřeboval. Já mu mohl nabídnout titulku Wall Street Journalu a později obálku Fortune; on měl příběh, po kterém toužili mí čtenáři a který jsem já chtěl vypovědět líp a dřív než kolegové z branže. Obvykle po mně chtěl, abych psal o nějakém jeho novém produktu – mé čtenáře ale přinejmenším stejně jako údaje o výrobcích zajímaly i informace o něm. Ty druhé možná ještě víc. On si přál vyzdvihovat velkolepost produktu spolu s genialitou a krásou procesu jeho vzniku – já se snažil proniknout za kulisy a psát i o šťastných a krušných etapách jeho příběhu. Tahle červená nit se táhla napříč většinou našich kontaktů. Ve skrytu duše jsme oba doufali, že se nám toho druhého podaří nějak přechytračit a přimět ho k výhodné dohodě. Se Stevem tahle nikdy nekončící hra připomínala partii karet. Jednou mi přišlo, že jsme se Stevem partneři v bridži, vzápětí jsem si ale připadal jako trouba, co ho v pokeru zkouší dostat na eight-high. Obvykle jsem z něj ale míval pocit, že většinu trumfů drží v ruce on – ať už to tak ve skutečnosti bylo nebo ne.

Přestože Journal po našem prvním setkání žádný článek neotiskl, svěřil se Steve Cathy Cookové, protřelé harcovnici ze Silicon Valley, která tehdy pracovala pro firmu Allison Thomas, že rozhovor proběhl dobře a „ten pisálek celkem ujde“. Čas od času pak Cathy pověřil, aby mě do NeXTu pozvala pro příděl porce posledních aktualit. Upřímně řečeno, psát nebylo moc o čem, alespoň tedy z pohledu Journalu. Svůj první článek o NeXTu jsem publikoval teprve v roce 1988, když Steve konečně odhalil první pracovní stanici s logem NeXT. Ale všechny ty návštěvy byly bez výjimky nesmírně zajímavé a osvěžující.

Jednou si mě pozval, aby se mohl blýsknout, že se mu podařilo přesvědčit Rosse Perota k investici do NeXTu. Šlo o 20 milionů dolarů. Ti dva na první pohled působili jako nanejvýš nesourodá dvojka: Perot, nesmlouvavě konzervativní ultrapatriot s vojenským sestřihem a veterán od námořnictva, financoval někdejšího hipíka, který nejraději chodil naboso, byl vegetarián a zásadně neuznával používání deodorantu. A přesto jsem Steva poznal už natolik dobře, abych věděl, že on i Perot, s nímž jsem několikrát dělal rozhovor, měli ve skutečnosti mnoho společného. Oba dva byli hodně osobití samouci a nenapravitelní idealisté. Když mi Steve prozradil tuhle novinku, řekl jsem mu, že Perota rozhodně musí navštívit v jeho kanceláři v dallaském sídle Electronic Data Systems (EDS) – třeba jen proto, aby si prohlédl jeho šílenou sbírku historických skulptur orlů a kolonádu amerických vlajek lemující příjezdovou cestu do centrály firmy. Steve se rozesmál a pobaveně přimhouřil oči: „Už se stalo.“ Pak se zeptal, jestli je podle mě blázen, když se mu Perot zamlouval. „Jak by po osobním setkání někdo Perota mohl nemít alespoň trochu rád?“ odvětil jsem. „Pravda, je legrační,“ rozchechtal se Steve souhlasně, „vážně, myslím, že se toho od něj můžu hodně naučit.“

Postupem času náš podobný věk začal být spíš mostem než překážkou. Oba jsme se Stevem procházeli podobnými rituály dospívání. Totéž do určité míry platilo i o Billu Gatesovi, kterému jsem se pracovně též intenzivně věnoval, ale ten na rozdíl ode mě a Steva nebyl produktem výchovy rodičů z dělnické třídy a státních škol. Všichni tři jsme se vyhnuli povinnosti služby ve Vietnamu, protože odvody byly ukončeny dřív, než jsme dosáhli 18 let věku. Ale u Steva i u mě se mnohem silněji než u Billa projevovalo dospívání v éře protiválečné květinové generace míru a lásky. Milovali jsme hudbu, ujížděli jsme na technických vychytávkách a nebáli jsme se experimentovat s nezvyklými novými nápady a zkušenostmi. Steve byl jako dítě adoptován a někdy jsme spolu rozmlouvali o tom, jaké to pro něj bylo; ani na chviličku mi ale nepřišlo, že by tahle zkušenost měla na jeho duševní a kulturní rozvoj alespoň trochu srovnatelný vliv jako celkové společenské a politické prostředí, v němž jsme vyrůstali, ono obrovské pískoviště se spoustou báboviček špičkových technologií.

V tomhle raném období našeho vztahu měl Steve pádný důvod, aby pracoval na jeho udržování a dalším rozvíjení. V neustále se proměňujícím počítačovém světě konce osmdesátých let bylo udržování atmosféry napjatého očekávání jeho další Velké Věci klíčové, aby přilákal potenciální zákazníky a investory – a vzhledem k tomu, že NeXT na uvedení svého prvního funkčního počítače potřeboval bezmála pět let, musela být skupina těch druhých co nejpočetnější. Steve si vždycky naprosto jasně uvědomoval taktickou hodnotu mediální pozornosti. Byla to jedna součást toho, co Regis McKenna, asi nejvlivnější mentor jeho raného období, označil jako „Stevův přirozený talent pro marketing“. „I když mu bylo jen dvaadvacet, měl zatraceně dobrou intuici,“ dodává. „Dokázal přesně poznat to dobré na Sony nebo Intelu. A chtěl, aby tímhle dojmem působilo i to, co vytvoří on.“

Jelikož Steve věděl, že při práci pro Wall Street Journal a později Fortune mám na starosti mimo jiné i Apple, občas mi během následujících let zdánlivě náhodou zavolal, aby mi nabídl „tajné informace“, které se k němu dostaly od bývalých kolegů, kteří v Applu pořád pracovali, nebo aby se se mnou podělil o svoje pocity z nekonečné mýdlové opery na nejvyšších manažerských pozicích v jeho staré společnosti z Cupertina. Postupem času jsem zjistil, že když jsme se bavili o vší té bryndě, do které se Apple dostal na začátku devadesátých let, byl Steve naprosto spolehlivým zdrojem informací. Postupně mi také došlo, že na jeho náhodných telefonátech ve skutečnosti nebylo ani zrníčko náhody. Steve měl vždycky nějaké postranní úmysly: někdy doufal, že mu prozradím pár střípků informací o konkurenci, tu a tam chtěl, abych vyzkoušel nějaký z jeho nových produktů, jindy mi prostě chtěl vyplísnit za něco, co jsem si dovolil napsat. V posledním případě uměl hrát i uraženého. Jednou v devadesátých letech, po svém návratu do společnosti, kterou kdysi spoluzakládal, jsem mu poslal vzkaz, že podle mého je načase, abych pro Fortune napsal další článek o Applu. Předtím jsme spolu několik měsíců nemluvili, protože jsem musel na operaci srdce. Steve mi tehdy dokonce zavolal do nemocnice, aby mi popřál hodně štěstí. Teď jsem byl zpátky a celý žhavý do psaní. V e-mailu, který přišel jako odpověď na můj vzkaz, Steve rozhodně nechodil kolem horké kaše: „Brente,“ psal mi, „pokud mě paměť neklame, napsal jsi loni v létě o mně a Applu jeden dost nehezký článek. Pamatuji si, že se mě to dost dotklo. Proč jsi tuhle nestoudnost napsal?“ O několik měsíců později si ale dal říct a spolupracoval se mnou na dalším velkém článku o společnosti.

Náš vztah byl dlouhý, složitý a povětšinou naplňující. Když jsem na Steva narazil na nějakém veletrhu nebo podobné akci, představil mě vždycky jako svého přítele – což bylo označení opravdu prazvláštní. Lichotivé, podivné, pravdivé, a zároveň vlastně nepravdivé. Během krátkého období, kdy měl Steve kancelář v Palo Alto nedaleko sídla místní pobočky časopisu Fortune, jsem na něj ve městě čas od času narazil. Pak jsme se pokaždé na chvíli zastavili a poklábosili o všem možném i nemožném. Jednou jsem mu pomáhal vybírat narozeninový dárek pro jeho ženu Laurene. Mnohokrát jsem ho navštívil doma. Vždycky z toho či onoho pracovního důvodu, ale pokaždé naše setkání proběhlo naprosto neformálně a způsobem, s jakým jsem se u žádného jiného šéfa firmy nesetkal. A přesto jsem ani jedinkrát nenabyl dojmu, že by se daný prazáklad našeho vztahu začal nějak měnit. Pořád platilo, že já jsem novinář a on můj zdroj a téma v jedné osobě. Některé z mých článků se mu líbily; jiné, jako ten, který vyvolal onen pohoršlivý e-mail, ho dokázaly dopálit. Moje nezávislost a hromadění informací z jeho strany ovšem zcela jasně vymezovaly hranice našeho vztahu.

V posledních letech jeho života se tenhle nezbytný odstup ještě prohloubil. V polovině první dekády nového tisíciletí jsme oba vážně onemocněli; nejprve u Steva v roce 2003 zjistili rakovinu slinivky a poté jsem se já v roce 2005 při cestě do Střední Ameriky nakazil endokarditidou v kombinaci s meningitidou. Čtrnáct dnů jsem strávil ve stavu blízkém kómatu a nakonec téměř přišel o sluch. On o mé nemoci samozřejmě věděl víc než já o té jeho. Přesto mi občas něco málo prozradil – jednou jsme si dokonce porovnávali jizvy, skoro jako Quint (Robert Shaw) a Hooper (Richard Dreyfuss) v Čelistech. V době mé rekonvalescence po operaci mě přišel do Stanfordské nemocnice dvakrát navštívit – zastavil se, když tam byl na pravidelných kontrolách u svého onkologa. Pověděl mi pár úděsných vtipů o Billu Gatesovi a vyčinil mi, že jsem navzdory jeho dlouholetým radám pořád nepřestal kouřit. Byla to jeho klasika. Steve vždycky druhé rád poučoval, jak by měli žít svůj život.

KDYŽ STEVE ZEMŘEL, začaly se objevovat stohy analýz všemožných salónních teoretiků. Články, knihy, filmy, televizní pořady a kdovíco ještě. Jejich autoři často oživovali staré mýty o Stevovi a sahali po stereotypech pocházejících z hlubokých osmdesátých let, z doby, kdy média objevila zázračné dítě z Cupertina. V tomto raném období byl Steve ještě náchylný k lichotkám novinářů a on i jeho společnost jim byli zcela otevření. Zároveň bylo tohle období v jeho životě etapou, během níž měl největší sklony k nedisciplinovanosti a nerudnosti. Stejně jasně, jako dokázal projevovat genialitu při vymýšlení nových produktů, uměl dávat najevo i znepokojivou zlobu a lhostejnost ve vztahu k zaměstnancům a přátelům. Když později začal novinářům omezovat přístup a spolupracoval s nimi, jen pokud potřeboval propagovat své výrobky, sloužily historky z jeho raného období v Applu jako zažitý vzor k vylíčení jeho osobnosti a uvažování. Snad také proto se k těmto stereotypům uchylovala i lavina mediální pozornosti, které se mu dostalo po smrti. Steve byl prezentován jako génius s obdivuhodným talentem pro design, šaman, jehož vypravěčské umění dokázalo vytvářet cosi magického a zlovolného zároveň, jakési „pole pokřivující skutečnost“; byl líčen jako nafoukaný hňup, kterému v jeho zaslepené honbě za dokonalostí nezáleželo na nikom, kdo ho v tomhle směru neposouval dál; jako ten, kdo si myslel, že je chytřejší než všichni ostatní, kdo nikdy neposlouchal rady druhých a celý život byl napůl génius a napůl pitomec, jemuž měl člověk sto chutí jednu vrazit.

Nic z toho ovšem ani v nejmenším neladilo s tím, jak jsem Steva poznal já. Pro mě byl vždycky člověkem mnohem složitějším, lidštějším, sentimentálnějším a ještě mnohem inteligentnějším, než jak o něm psali druzí. Několik měsíců po jeho smrti jsem začal procházet staré poznámky, nahrávky a složky z dob naší spolupráce. Narazil jsem na spoustu materiálů, jež se mi postupem času vykouřily z hlavy. Narychlo psané poznámky, co jsem si o něm dělal. Příběhy, které mi vyprávěl během našich rozhovorů a které jsem původně nemohl použít, jelikož byly z toho či onoho důvodu citlivé. Staré e-mailové konverzace. A dokonce i pár nahrávek, které jsem nikdy nepřepsal. Byla tam i audiokazeta, již mi kdysi věnoval – kopie pásku, který dostal od Yoko Ono, vdovy po Johnu Lennonovi, a který obsahoval všechny možné verze písničky Strawberry Fields Forever, jak postupně vznikaly během dlouhého procesu zrodu téhle skladby. Dlouhá léta se všechny tyhle pozůstatky válely tiše pohřbeny u mě v garáži – a když se nakonec dostaly na světlo, probudily ve mně spoustu skrytých vzpomínek na Steva, které se mi za všechny ty roky nastřádaly v hlavě. Po několika týdnech pročítání těchhle osobních reliktů minulosti jsem dospěl k názoru, že mi prostě nestačí jen v duchu láteřit nad tím, jak povrchní obrázek Steva zjevně zkostnatěl v mysli veřejnosti. Rozhodl jsem se, že těm, kdo budou mít zájem, nabídnu komplexnější pohled na člověka, jemuž jsem se tak intenzivně věnoval. Pohled, který snad vnese více světla do toho, jaký opravdu byl. Pohled, který by za Stevova života byl nemyslitelný. Psát o Stevovi byla úchvatná a dramatická práce. Jeho život je příběhem hodným Shakespeara, příběhem plným arogance, intrik a hrdosti, příběhem zjevných padouchů a nemotorných bláznů, příběhem nehorázného štěstí, dobrých úmyslů a neviděných důsledků. V životě byl během kratičkého období tolikrát na vrcholu a hned zase na samém dně, že jakákoliv snaha zmapovat širokou trajektorii jeho úspěchů, dokud byl ještě mezi námi, byla předem odsouzena k nezdaru. Teď jsem ale dospěl k přesvědčení, že nastal čas věnovat člověku, o kterém jsem tak dlouho psal a který se označoval za mého přítele, pozornost, již si zaslouží.

ZÁKLADNÍ OTÁZKA o Stevově kariéře zní: Jak je možné, že člověk natolik vrtkavý, netaktní, zbrklý a zatvrzelý, že byl vyštván ze společnosti, kterou založil, se nakonec mohl stát jejím velebeným ředitelem, dokázal jí vdechnout zcela nový život a stál u zrodu celé řady nových produktů s obrovským dopadem na celou společnost, produktů, jež změnily každodenní život miliard lidí z nejrůznějších socioekonomických vrstev i kultur a jež Apple katapultovaly až na pozici nejhodnotnější a nejobdivovanější firmy téhle planety? Sám Steve přitom odpověď na tuhle otázku nikdy nechtěl nijak zvlášť rozpitvávat. I když hodně a často hleděl na sebe a do sebe, nikdy neměl sklony dívat se za sebe: „Jakou má cenu ohlížet se do minulosti?“ napsal mi v jednom e-mailu. „Radši se dívám dopředu na všechno to dobré, co nás ještě čeká.“

Skutečná odpověď by musela zohledňovat zásadní proměnu, kterou si postupem času prošel, to, kdo tyto změny ovlivnil, i jak to, co se naučil, využil při vedení firmy působící v segmentu špičkových elektronických zařízení. Při procházení svých starých dokumentů jsem se neustále vracel do období dvanácti let mezi Stevovým prvním působením v Applu a jeho návratem, dobou, již mnozí popisují jako léta „v divočině“. Tahle éra mezi lety 1985–1997 přitom svádí k tomu, aby ji člověk přehlížel. Její strasti a pády nejsou tak dramatické jako výbuchy z dob Stevova prvního působení v Applu a úspěchy, které si během ní připsal, zdaleka nedosahují mamutích rozměrů těch, jež následovaly v první dekádě nového tisíciletí. Tahle doba byla dobou nadmíru komplikovanou a plnou všelijakých zmatků, žádným materiálem pro jednořádkové titulky. Jenomže právě tyhle roky nakonec ve Stevově kariéře sehrály stěžejní roli. Tehdy se naučil všechno, co vedlo k jeho budoucím úspěchům, tehdy se začal zklidňovat a usměrňovat své chování. Přehlížet tyto roky by bylo velkou chybou. Znamenalo by to oslavovat jen úspěchy. Mnohem přínosnější však obvykle bývá pohled na selhání a nadějné cesty končící zničehonic ve slepé uličce. Vize, pochopení, trpělivost a moudrost, jež charakterizovaly poslední desetiletí Stevova života, byly výsledkem zkoušek, které jej zocelily během tohoto mezidobí. Selhání, bolestivé zvraty, nedorozumění, neuvážené telefonáty, lpění na špatných hodnotách, celá tahle Pandořina skříňka jeho nevyzrálosti byla nezbytným předpokladem pro jasnou mysl, umírněnost, reflexi a pevnost názorů, jež mu byly vlastní v letech pozdějších.

Na konci téhle dekády strávené v lesní divočině Steve navzdory plejádě všech svých dřívějších přehmatů překvapivě zachránil jak NeXT, tak Pixar. Dědictví první z obou společností mu zajistilo profesní budoucnost a triumf té druhé finanční blahobyt. Jeho zkušenosti z obou těchto firem pro něj byly lekcí, která, zpětně vzato, předurčila budoucnost Applu a pomohla vtisknout ráz dnešnímu světu. Není pochyb o tom, že Steve byl pořádný paličák a nic z toho, co si nakonec odnesl, se nenaučil lehce a bezbolestně. Ale naučil se to. I v těch nejtěžších chvílích si přitom udržoval spoustu elánu a zvídavosti. Během celé téhle přechodné doby byl vlastně strojem na učení a všechny střípky poznání, které se mu podařilo shromáždit, si bral k srdci.

Nikdo na světě nepracuje ve vzduchoprázdnu. I pro Steva tak sňatek a založení rodiny představovaly velkou změnu – změnu s nesmírně příznivým dopadem na jeho práci. Během naší dlouholeté spolupráce se mi mnohokrát naskytla možnost nahlédnout do Stevova osobního života a několikrát jsem se setkal s Laurene i jejich dětmi. Rozhodně jsem však nikdy nebyl blízkým rodinným přítelem. Když jsem koncem roku 2012 začal pracovat na téhle knize, zpočátku se zdálo, že se o jeho osobním životě možná nedozvím nic moc nového. Mnoho Stevových nejbližších kolegů a přátel se mnou prostě odmítalo hovořit – stále byli plni jak smutku ze Stevovy smrti, tak i rozhořčení z některých článků a publikací, které po ní vyšly. Postupem času se to však změnilo a hovory s jeho nejbližšími přáteli a kolegy, včetně pouhých čtyř zaměstnanců Applu pozvaných na jeho soukromý pohřeb, začaly postupně odhalovat Stevovu stránku, jejíž existenci jsem vždycky tak nějak předpokládal, ale nikdy ji zcela nepochopil – a o níž jsem se rozhodně zatím nikde nedočetl. Steve měl mimořádné nadání pro oddělování a rozlišování věcí. Právě tahle dovednost mu po návratu umožnila zvládnout a mít pod kontrolou všechny části organizace tak spletité, jako je Apple. Právě tahle dovednost mu umožňovala udržovat si koncentraci navzdory kakofonii obav a starostí pramenících z vědomí, že trpí rakovinou. Dovolovala mu také vést hluboký a smysluplný mimopracovní život, ačkoliv toho o něm lidem nespadajícím do jeho nejužšího kruhu mnoho neprozrazoval.

Samozřejmě i ke konci života s ním občas bylo setsakramentsky těžké vyjít. Pro některé byl prototypem šéfa z hororu. Jeho neochvějná víra v hodnotu vlastního poslání mu umožňovala odůvodnit si jednání, které by většině z nás nejspíše připadalo zavrženíhodné. Ale dokázal být také věrným přítelem a povzbudivým mentorem. Uměl projevovat mimořádnou dobrosrdečnost i opravdovou účast a byl pozorným a milujícím otcem. Hluboce věřil v nesmírnou hodnotu toho, co se rozhodl v životě dělat, a doufal, že stejně se na svou práci dívají i lidé kolem něj. Buď jak buď, na člověka, který se „naprosto vymykal veškerému průměru“, jak to formuloval jeho přítel a kolega Ed Catmull, prezident společnosti Pixar, měl rozhodně velmi lidské pocity, přednosti i nedostatky.

Ekonomická žurnalistika se vyznačuje jedním aspektem, který jsem pochytil od nejlepších kolegů, s nimiž jsem měl tu čest spolupracovat, a který jsem na své práci vždycky miloval. I když svět firem a průmyslu často vypadá jako jeden velký a předem přesně vyměřený kalkul, vždycky je tu lidská stránka. U Steva jsem o tom za jeho života ani na okamžik nepochyboval – u nikoho z těch, o nichž jsem psal, jsem totiž neviděl větší zaujetí a nadšení pro výtvory jejich firmy. Teprve při psaní téhle knihy jsem si ale naplno uvědomil, nakolik se osobní a pracovní život Steva Jobse překrývaly a prolínaly. Člověk nikdy nemůže pochopit, jak se Steve stal Edisonem, Fordem, Disneym a Elvisem naší generace, aniž by si to uvědomoval. I proto je příběh jeho přerodu tak skvělý.

NA KONCI NAŠEHO prvního rozhovoru mě Steve doprovodil upravenými a třpytícími se chodbami centrály NeXTu až k východu. Obešlo se to bez jakékoli společenské konverzace. Co se jeho týkalo, byl náš rozhovor u konce. Když jsem odcházel, ani se se mnou nerozloučil. Jen tam stál a skleněnými dveřmi hleděl ven směrem k vjezdu na parkoviště z Deer Creek Road, kde skupina dělníků právě instalovala 3-D verzi loga NeXTu. Když jsem odjížděl, pořád stál ve dveřích a zíral na svoje logo, za které bez mrknutí oka vysolil sto tisíc. Naprosto zřetelně cítil v kostech, jak s oblibou říkával, že brzy udělá něco velkého. Ve skutečnosti samozřejmě neměl ani ponětí, co ho čeká.

Kapitola 1

Steve Jobs vZahradě Alláhově

Jednoho chladného prosincového odpoledne roku 1979 zabočil Steve Jobs na parkoviště Zahrady Alláhovy, resortu akonferenčního centra na úbočí hory Mount Tamalpais vMarin County, ležící severně od San Franciska. Byl unavený, frustrovaný, naštvaný aměl zpoždění. Jak dvěstěosmdesátka, tak stojednička byly úplně ucpané avětšinu cesty zCupertina na jihu vSilicon Valley, kde sídlila firma Apple Computer, jejímž byl spoluzakladatelem, strávil popojížděním vkoloně. Navíc musel právě protrpět jednání správní rady Applu vedené ctihodným Arthurem Rockem. Jen těžko by se hledaly věci, na které měli sRockem stejný názor. Rock sním jednal jako sdítětem. Miloval pořádek, procesy, byl přesvědčen, že technologické firmy rostou určitým způsobem apodle určitých pravidel. Co hůř, nenechal si tyhle své představy vymluvit, protože už je vminulosti viděl fungovat vpraxi, hlavně vpřípadě Intelu, velkého výrobce čipů ze Santa Clary, kterého vjeho začátcích podpořil. Rock byl voboru asi nejznámějším investorem své doby, ale spodporou Applu nejdřív váhal, protože mu Steve ajeho partner Steve Wozniak nepadli do oka. Apple neviděl tak, jak ho bral Jobs – jako mimořádnou společnost, která zpočítačů udělá součást každodenního života běžných lidí anaschvál to provede rebelsky, bez ohledu na společenskou hierarchii. Pro Rocka byl Apple prostě další vřadě investic. Steve zjistil, že místo aby ho jednání sRockem nabíjela energií, jsou pro něj nesmírně vyčerpávající. Těšil se tak, že stáhne střechu adlouhou arychlou jízdu do Marinu si pořádně užije. Čerstvým vzduchem se hodlal zbavit pachu zatuchliny, kterým načichl během zdánlivě nekonečných diskusí.

Jenže zrovna toho dne se celá oblast Sanfranciského zálivu topila vmlžném oparu apršelo, takže střecha musela zůstat zatažená. Kvůli kluzkým silnicím byl navíc provoz naprosto otupující, takže mu ani jízda ve zbrusu novém Mercedesu Benz 450SL nepřinášela žádnou radost. Steve tohle auto zbožňoval; miloval ho stejně jako svůj gramofon Linn Sondek pro audiofily aplatinové tisky Ansela Adamse. Ten vůz pro něj byl ve skutečnosti vzorem toho, jak si představoval počítače: výkonný, elegantní, intuitivní aúčinný. Nikde žádné plýtvání. Jenže toho odpoledne se jeho vůz musel sklonit před provozem apočasím. Kvůli tomu měl zhruba půlhodinové zpoždění na ustavujícím zasedání Seva Foundation, nadace založené jeho přítelem Larrym Brilliantem, který působil jako ztělesnění Buddhy – jen poněkud menšího as tretrami na nohou. Cíl nadace byl příjemně ambiciózní: vymýtit chorobu, která vIndii zapříčiňovala slepotu milionů lidí.

Steve zaparkoval avystoupil zvozu. Už jen díky své výšce přes 180 centimetrů, váze sotva 75 kilo, hnědým vlasům splývajícím až na ramena ahlubokému pronikavému pohledu by upoutal pozornost kdekoliv. Ovšem vtrojdílném obleku, který si vzal na jednání správní rady, vypadal obzvlášť velkolepě. Sám vlastně pořádně nevěděl, co si otom obleku má myslet. VApplu každý normálně nosil, co mu vyhovovalo. Třeba Steve do práce často chodil bos.

Zahrada Alláhova byla sídlem osobitého charakteru, vystavěným na jakémsi pahorku, který je součástí hory Mount Tamalpais, zeleného vrcholku tyčícího se nad Sanfranciským zálivem. Stavení umístěné uprostřed malé skupinky sekvojí acypřišů vsobě spojovalo rysy klasického kalifornského stylu Arts and Crafts satmosférou švýcarské horské chaty. Roku 1916 ho nechal postavit bohatý Kaliforňan jménem Ralston Love White aod roku 1957 resort provozovala Sjednocená církev Kristova jako místo zasvěcené odpočinku asetkáním. Steve přeběhl přes trávník příjezdové cesty ve tvaru srdce, vystoupal po několika schodech avstoupil do budovy.

Už při prvním letmém pohledu na skupinu lidí ukonferenčního stolu by každému náhodnému přihlížejícímu bylo hned jasné, že tohle není žádné klasické církevní shromáždění. Na jedné straně stolu postával Ram Dass, hinduistický jogín židovského původu, který vroce 1971 vydal knihu Buď tady ateď, bestseller ocestě kmeditaci, józe aspirituálnímu hledání ajednu ze Stevových nejoblíbenějších knížek. Vedle něj seděl Bob Weir, zpěvák akytarista skupiny Grateful Dead; ta měla zahrát 26. prosince vOakland Coliseu benefiční koncert pro nadaci Seva. Dále byli přítomni Stephen Jones, epidemiolog zCenter pro kontrolu chorob, aNicole Grassetová. Brilliant aJones pod Grassetovou pracovali vIndii aBangladéši vrámci smělých – anakonec úspěšných – snah Světové zdravotnické organizace vymýtit neštovice. Dostavil se iWavy Gravy, oblíbený komik, hlasatel míru azastánce alternativního hnutí. Se svou manželkou seděl hned vedle dr. Govindappy Venkataswamyho, zakladatele indické Aravindovy oční kliniky, díky níž nakonec miliony lidí mohly podstoupit operaci azbavit se slepoty způsobované šedým zákalem, chorobou, která tehdy region sužovala ve velkém. Brilliant doufal, že se mu podaří dosáhnout podobně velkého úspěchu, jakým bylo vyhlazení neštovic. Jeho cílem byla podpora lidí jako dr. V. (jak Brilliant Venkataswamyho obvykle oslovoval) při budování sítě „očních táborů“ po celé jižní Asii, jež měly vracet zrak lidem postižených kataraktou, kteří pocházejí zchudých venkovských oblastí.

Sněkolika přítomnými se Steve znal nebo alespoň věděl, okoho jde. Po jeho příchodu se sním přišel přivítat Robert Friedland, člověk, který ho vroce 1974 přemluvil, aby podnikl pouť do Indie. Poznal samozřejmě iWeira; Grateful Dead patřili mezi jeho oblíbence, ikdyž podle něj postrádali citovou aintelektuální hloubku Boba Dylana. Steva pozval na setkání Larry Brilliant, snímž se seznámil před pěti lety vIndii. Když Steve vroce 1978 dostal od Friedlanda článek pojednávající oúspěšném tažení proti neštovicím ao Brilliantových dalších plánech, poslal mu pět tisíc dolarů, aby mohl nadaci Seva rozjet.

Osazenstvo místnosti tvořila vpravdě podivuhodná všehochuť lidí: hinduisté abuddhisté, rockeři alékaři, bez výjimky špičky ve svém oboru, všichni na setkání vZahradě Alláhově provozované Sjednocenou církví Kristovou. Šéfa korporace vyrábějící moderní elektroniku by tu člověk hledal jen stěží, ale Steve sem patřil. Často se oddával meditaci. Hledání duchovního naplnění mu nebylo cizí – ve skutečnosti do Indie původně jel učit se od Brilliantova gurua jménem Ním Karóli Bába, který byl mezi svými stoupenci znám také jako Mahárádž-dží. Ten ale jen několik dní před Stevovým příjezdem zemřel. Jobs ve svém nitru pociťoval hluboký neklid apotřebu změnit svět, ne jen vybudovat tuctovou firmu. Ikonoklasmus, křížení různých oborů, ahumanismus přítomný voné místnosti byly přesně tím, oč usiloval. Apřesto sem zjakéhosi nepochopitelného důvodu nedokázal zapadnout.

Vmístnosti bylo alespoň dvacet lidí, které nepoznával, akonverzace se nijak znatelněji neztišila anezpomalila ani poté, co se představil. Připadalo mu, že spousta těch lidí vlastně ani netuší, kdo je – což bylo poněkud překvapivé, zejména voblasti Sanfranciského zálivu. Apple byl touhle dobou už menší fenomén – společnost měsíčně prodávala víc než tři tisíce počítačů, což byl ve srovnání se sedmdesáti kusy za měsíc vroce 1977 skokový nárůst. Žádná jiná počítačová firma vminulosti nevzkvétala podobným způsobem aSteve si byl jistý, že příští rok bude ještě velkolepější.

Posadil se azaposlouchal se do probíhajícího hovoru. Rozhodnutí založit nadaci bylo přijato už před jeho příchodem; aktuálně se hledal nejlepší způsob, jak oexistenci nadace Seva, jejích plánech imužích aženách, kteří je budou realizovat vpraxi, informovat okolní svět. Většina předkládaných návrhů Stevovi připadala až trapně naivní. Aktuální úroveň diskuse odpovídala spíše rodičovskému sdružení. Vjednu chvíli všichni kromě Steva zapáleně debatovali odílčích nuancích propagační brožury, kterou hodlali vydat. Brožura? To tihle lidé vážně nedokážou přijít sničím lepším? Tihle takzvaní experti možná ve své zemi dosáhli nemalých úspěchů, ale vtomhle případě se evidentně pustili do zápasu naprosto mimo svou ligu. Mít skvělý aodvážný plán je kničemu, když nedokážete přijít slákavým příběhem popisujícím cestu kcíli. To je přece jasné jako facka.

Postupem času se diskuse začala rozmělňovat aSteve se přistihl, že nedokáže udržet pozornost. „Vkráčel knám do místnosti, jako by pořád byl na správní radě Applu,“ vybavuje si Brilliant, „jenže projekty, jako je boj se slepotou nebo vymýcení neštovic, mají úplně jiná pravidla.“ Čas od času osobě dal vědět, většinou ale jen proto, aby utrousil jízlivou poznámku, proč ta či ona myšlenka nikdy nemůže fungovat. „Všem nám začínal lézt na nervy,“ konstatuje Brilliant.

Vjednu chvíli už to Steve prostě nemohl dále snášet. Odsunul židli apostavil se. „Podívejte,“ začal, „tohle vám říkám jako člověk, který omarketingu pár věcí ví. Apple Computer prodal skoro sto tisíc počítačů, přitom když jsme začínali, nikdo nás neznal. Seva je ve stejné situaci jako Apple před pár lety. Rozdíl je vtom, že vy, dámy apánové, víte omarketingu starou belu. Takže jestli to vážně chcete někam dotáhnout, jestli vážně chcete dosáhnout pořádných výsledků ane si jen tak šolichat někde vkoutku jako většina podobných neziskovek, okterých nikdo nikdy neslyšel, tak angažujte chlapíka jménem Regis McKenna – pokud jde omarketing, je to naprosté eso. Jestli budete chtít, můžu ho sem přivést. Měli byste mít to nejlepší. Nespokojte se sničím menším.“

Místnost na okamžik ztichla. „Kdo je ten mladík?“ optal se Venkataswamy šeptem Brillianta. Několik lidí zrůzných stran stolu začalo Stevovi oponovat. Ten se ale nedal. Nezůstal nikomu nic dlužen apoklidná akademická debata brzy přerostla vživý spor. Co na tom, že to byli lidé, kteří pomáhali zbavit svět hrozby neštovic, kteří zachraňovali slepé vIndii, kteří stáli za dojednáním mezinárodních smluv, jen aby svou bohulibou činnost mohli vykonávat ve větším počtu zemí, někdy ivzájemně znesvářených. Jinak řečeno, tihle lidé museli vědět, jak dosáhnout svých cílů. Pro Steva ale jejich předchozí úspěchy nic neznamenaly. Ve sporech se vždycky cítil jako ryba ve vodě. Odpor, konfrontace – jeho dosavadní velmi omezené zkušenosti jasně ukazovaly, že právě tudy vede cesta kcíli. Tak se projeví to nejlepší.

Když se konverzace začala vyhrocovat, Brilliant se rozhodl zasáhnout: „Steve…“ Jeho snahy ale neměly kýžený účinek, atak to zkusil opoznání hlasitěji. „Steve!“ zakřičel.

Steve se ohlédl jeho směrem, zjevně rozladěný tímhle vyrušením aodhodlaný vrátit se co nejrychleji ke svému argumentu.

„Steve,“ prohlásil Brilliant tišeji, „opravdu nás těší, že jsi tu snámi, ale teď už toho prosím nech!“

„To tedy nenechám,“ odpověděl mu Steve. „Hele, chtěli jste, abych vám pomohl, tak vám taky pomůžu. Chcete vědět, co je potřeba? Musíte zavolat Regisi McKennovi. Něco vám oněm prozradím. Regis McKenna je…“

„Steve!“ křikl na něj znovu Brilliant. „Už toho bylo dost!“

Jenže Steve si to nemyslel. Svůj názor chtěl vyložit stůj co stůj. Už kdoví pokolikáté se zase vrátil ke svému argumentu ajal se přecházet po místnosti sem atam, jako by byla jevištěm, které si koupil za svůj pětitisícový příspěvek. Při tom prstem ukazoval přímo na ty, knimž hovořil, jako by svým poznámkám chtěl dodat na údernosti. Zatímco epidemiologové, doktoři aBob Weir zGrateful Dead mlčky přihlíželi, Brilliant se rozhodl, že nastal čas pro radikální řez.

„Steve,“ začal polohlasně. Snažil se zůstat klidný, ale svůj vnitřní boj nakonec prohrál. „Měl bys odejít,“ řekl avyprovodil Steva zkonferenčního sálu.

Zhruba po čtvrthodince se Friedland šel na chvíli provětrat ven. Hned byl ale zpátky adiskrétně se přitočil kBrilliantovi. „Měl bys zajít za Stevem,“ pošeptal mu do ucha, „je na parkovišti apláče.“

„On tu ještě je?“ zeptal se Brilliant překvapeně.

„Jo abrečí na parkovišti.“

Brilliant, který jednání předsedal, požádal přítomné, aby ho na okamžik omluvili, avyšel vrychlosti ven hledat svého mladého přítele. Seděl vautě, celý shrbený se opíral ovolant svého kabrioletu značky Mercedes-Benz, stojícího uprostřed parkoviště, avytrvale vzlykal. Déšť mezitím ustal azačala padat mlha. Střecha vozu byla dole.

„Steve,“ začal Brilliant anahnul se přes dvířka, aby svého čtyřiadvacetiletého přítele objal, „Steve, to je vpořádku.“

„Omlouvám se. Jsem hrozně napružený,“ odpověděl mu Steve, „žiju ve dvou naprosto odlišných světech.“

„To nic. Pojď zpátky dovnitř.“

„Ne, pojedu odsud. Vím, že jsem se choval nemožně. Ale já jen chtěl, aby mě poslouchali.“

„Vždyť se nic hrozného nestalo. Pojď zpátky.“

„Půjdu, ale jen abych se všem omluvil. Potom odjedu.“

Ajak řekl, tak také udělal.

JAKO ZAČÁTEK PŘÍBĚHU otom, jak se Steve Jobs dokázal změnit astát se největším vizionářem naší doby, poslouží tahle historka ze zimy 1979 stejně dobře jako jiné. Mladík, který onoho památného prosincového večera tak kardinálně zbabral svou návštěvu vZahradě Alláhově, byl klubíčko plné vnitřních rozporů. Byl spoluzakladatelem jedné zvůbec nejúspěšnějších nových firem, ale nechtěl být vnímán jako podnikatel. Dychtil po radách mentorů, ale nemohl vystát ty, kteří měli moc.

Holdoval LSD, chodil bos, nosil zašlé džíny azamlouvala se mu myšlenka života vkomunitě, zároveň mu ale nic nepřinášelo větší radost než rychlá jízda po dálnici vpoctivě vyrobeném luxusním německém kabrioletu. Měl neurčitou potřebu podporovat dobré záměry, ale nesnášel neefektivitu většiny charitativních organizací. Byl až neuvěřitelně netrpělivý, ale věděl, že za pozornost mu stojí jen problémy, kterým by se musel věnovat roky. Byl zároveň praktikující buddhista izatvrzelý kapitalista. Stylem arogantního chytráka ahejska poučoval lidi neskonale moudřejší azkušenější, než byl on sám, apřesto měl naprostou pravdu ojejich zásadní marketingové naivitě. Dokázal být agresivně hrubý, ale za okamžik se upřímně kál. Byl neústupný, ale přesto toužil učit se. Nazlobeně odešel, ale vrátil se somluvou. VZahradě Alláhově se naplno projevilo všechno to neomalené anepříjemné chování, které zakořenilo jako nedílná součást mýtu oStevu Jobsovi. Ale prokázal tu isvou jemnější stránku, jíž si ostatní vnásledujících letech zdaleka nebyli tolik vědomi. Aby člověk dokázal naplno pochopit Steva, neuvěřitelnou cestu, která ho čekala, aonu zásadní proměnu, jíž během svého bohatého života prošel, musí vnímat obě tyto stránky jeho osobnosti, přijmout je adát si je dohromady.

Ve věku čtyřiadvaceti let astále vlastně na samém počátku své kariéry podnikatele byl Steve vůdcem aveřejnou tváří sektoru osobních počítačů – apřesto vlastně pořád ještě dítětem. Jeho největší přednosti byly nerozlučně spjaty snejhoršími slabinami. Vroce 1979 mu tyto nedostatky zatím nestály vcestě kúspěchu.

Vnásledujících letech se ale Stevovo klubíčko vnitřních rozporů začalo postupně rozplétat. Jeho nezlomné přednosti daly vzniknout počítači Macintosh, vlajkové lodi Applu vtomto segmentu, jejíž první verze spatřila světlo světa vroce 1984. Jeho slabé stránky ale vApplu vyvolaly chaos ajen orok později kvůli nim musel zvlastní společnosti odejít do vyhnanství. Ipoté mu však vytrvale bránily vjeho snahách sestrojit druhý podobně průlomový počítač ve firmě NeXT, kterou založil krátce po svém odchodu zApplu. Dohnaly ho tak daleko od srdce dění počítačového průmyslu, že se zněj – upřímnými slovy jednoho zjeho nejbližších přátel – stal vpodstatě „odepsaný člověk“. Staly se tak hluboce zakořeněnou součástí jeho profesní pověsti, že když mu byla vroce 1997 nečekaně nabídnuta vedoucí pozice vApplu, komentátoři akolegové zbranže si ťukali na čelo asprávní radu společnosti označovali za „naprosté šílence“.

Jenže světe, div se, nakonec ztoho byl jeden znejvětších manažerských comebacků vhistorii. Za Stevova vedení Apple přišel sřadou dechberoucích produktů, které určily ráz celé éry askomírajícího výrobce počítačů dovedly až na pozici nejhodnotnější anejobdivovanější společnosti na světě. Tenhle zvrat ovšem vžádném případě nebyl dílem slepé náhody. Po svém odchodu zApplu se Steve Jobs začal učit, jak ze svých předností vytěžit maximum ajak alespoň částečně potlačit své nebezpečné slabiny. To je přitom zcela vrozporu sklasickými mýty, které oStevovi panují. Většina veřejnosti ho vidí jako despotického génia spodivuhodným talentem vybrat ty pravé produkty, ale zároveň jako tvrdohlavého mizeru bez jediného přítele asebemenších náznaků trpělivosti nebo morálních zásad. Jako člověka, který žil azemřel stejný, jak se narodil – napůl génius, napůl hňup zralý na ránu pěstí.

Jenže nevyzrálý mladík ze Zahrady Alláhovy by pomalu zmírající společnost, do níž se vroce 1997 vrátil, nikdy nedokázal postavit na nohy ani zajistit její postupný anadmíru komplikovaný přerod do podoby, která Apple přivedla knepředstavitelným úspěchům, jichž dosahoval vposlední dekádě Stevova života.

Stejně složitý byl ale iStevův osobní růst. Ve světě byznysu neznám člověka, který by vyrostl, dospěl aprošel větší změnou než Steve. Byl to samozřejmě proces postupný. Jak všichni „dospělí“ vědí, využívat dary inedostatky, které jsme dostali do vínku, se učíme celý život. Je to nekonečný proces růstu. Vžádném případě se znás přitom nestávají úplně jiní lidé. Steve je zářným příkladem člověka, který se mistrně zdokonalil ve využívání svých předností azároveň se naučil účinně potlačovat ty stránky své osobnosti, jež plnému rozvoji jeho vloh bránily. Jeho slabiny nezmizely, byly jen nahrazeny novými kladnými vlastnostmi. Ale naučil se řídit sám sebe, onu tíživou spleť talentu acharakterových vad. Alespoň tedy ve většině případů.

Abychom ale pochopili, jak ktomu mohlo dojít ajak tato skutečnost vpozdějších fázích jeho kariéry umožnila obrodu Applu, musíme mít jasnou představu ocelé šíři Stevových vnitřních rozporů, které si ssebou onoho prosincového odpoledne přinesl do Zahrady Alláhovy.

DÍKY RODIČŮM, KTEŘÍ ho vychovávali tak, aby věděl, že je tak mimořádný, jak si oněm sami mysleli, cítil Steven Paul Jobs od samého začátku jakési morální právo aposlání. Na svět přišel 24. února 1955 vSan Francisku, ale krátce po porodu ho matka Joanna Schiebleová, která se při studiu na Wisconsinské univerzitě vMadisonu roku 1954 romanticky zapletla sAbdulfattahem Jandalim, syrským doktorandem studujícím politologii, dala kadopci. Když otěhotněla, přestěhovala se Schiebleová do San Franciska, ovšem Jandali zůstal ve Wisconsinu. Paul aClara Jobsovi, bezdětný pár zpracující třídy, adoptovali Steva jen pár dní po jeho narození. Když bylo chlapci pět let, přestěhovala se rodina do města Mountain View, ležícího dvacet pět kilometrů jižně od metropole, azáhy poté adoptovala dceru jménem Patty. Ačkoliv někteří Stevovu adopci později vykládali jako hlavní zdroj pocitu „odmítnutí“, jímž vysvětlovali popudlivost, která se uněj především vpočátečních fázích jeho kariéry tak často projevovala, Steve se mi opakovaně svěřil stím, že Paul aClara ho hluboce milovali ahýčkali. „Uvědomoval si, že mít za rodiče tyhle dva pro něj bylo opravdové požehnání,“ prozradila mi Laurene Powellová Jobsová, vdova po Stevovi.

Ani Paul ani Clara nevystudovali vysokou školu, ale Joanně Schiebleové slíbili, že svého adoptivního syna na ni pošlou. Pro rodinu znižší střední třídy to nebyl právě malý závazek abezděčně se stal prvním článkem později praktikovaného modelu „dejme svému jedinému synovi všechno, co mu na očích uvidíme“.

Steve byl chytrý jako liška aodmalička mu to zatraceně pálilo. Šestý ročník vynechal ajeho učitelé dokonce uvažovali otom, že by ho nechali přeskočit hned dva. Jenže bez ohledu na posun do sedmé třídy byla pro Steva školní látka pořád moc jednoduchá; zato se mu ale zdálo, že jeho obliba uspolužáků tímhle krokem klesla hluboko pod bod mrazu. Proto naléhal na rodiče, aby ho přehlásili na lepší školu – ati se mu rozhodli vyjít vstříc, navzdory značným nákladům, které to pro ně znamenalo. Paul aClara se sbalili apřestěhovali do Los Altos, prosperujícího městečka, které teprve před nedávnem vzniklo na místě někdejších švestkových sadů vtěsném sousedství pahorků stoupajících západním směrem kSanfranciskému zálivu. Nová obec tehdy spadala do školního okrsku Cupertino-Sunnyvale, jednoho znejlepších vcelé Kalifornii. Po přechodu na ni začal Steve přímo rozkvétat před očima.

Paul aClara nechávali ve Stevovi růst pocit vlastní výjimečnosti, zároveň vněm však podněcovali ijeho perfekcionismus, zejména pak votázkách kvality řemeslné práce. Paul Jobs se vživotě věnoval mnoha zaměstnáním; dělal mimo jiné exekučního agenta, obráběče nebo opraváře aut. Byl tělem iduší kutil, který většinu víkendů strávil výrobou nábytku nebo opravováním automobilů. Svému synovi neustále kladl na srdce, jak důležité je dělat věci pomalu apořádně, věnovat pozornost maličkostem a– jelikož Paul byl všechno, jen ne boháč – nebát se vyrazit do okolí na lov kvalitních náhradních dílů za dobrou cenu. „Vgaráži měl velký ponk,“ vzpomínal Steve při jednom rozhovoru pro Smithsonův institut. „Když mi bylo pět nebo šest, kousek ho vyčlenil apovídá mi: ‚Steve, tohle je teď tvůj pracovní stůl.‘ Zároveň mi věnoval některé ze svých menších nástrojů, ukázal mi, jak se používá kladivo apilka ajak se staví věci. Byla to pro mě skvělá škola. Strávil se mnou spoustu času… učil mě věci stavět, rozmontovat adát znovu dohromady.“

Když mi Steve vpozdějších fázích kariéry ukazoval nový iPod nebo notebook, vždycky vzpomínal, jak mu otec neustále připomínal, že spodní straně skříně je potřeba věnovat stejnou péči jako povrchu dveří aže brzdové pedály Chevroletu Impala si zaslouží stejnou pozornost jako lak kapoty. Steve měl velmi sentimentální sklony, které se jasně projevovaly právě ve chvílích, kdy vyprávěl podobné historky osvém otci. Ještě dojemněji pak působily vkontextu toho, jak velké zásluhy Steve svému otci připisoval na vlastní estetické zdatnosti vdigitální elektronice – oboru, jemuž by Paul Jobs nikdy nemohl naplno rozumět.

Tato kombinace přesvědčení ovlastní výjimečnosti asnahy dělat věci co možná nejlépe byla vkontextu celkového prostředí, ve kterém Steve vyrůstal, nanejvýš účinným katalyzátorem. Dospívání vmístě, které na konci šedesátých ana začátku sedmdesátých let minulého století ještě ani náznakem nepřipomínalo Silicon Valley tak, jak ho známe dnes, bylo naprosto jedinečnou zkušeností. Oblast mezi Palo Alto aSan Jose zažívala bouřlivý rozvoj zcela nového druhu; jejímu vábení podléhaly tisíce špičkově vzdělaných elektroinženýrů, chemiků, specialistů na optiku, počítačových programátorů afyziků, jež sem táhly čile se rozvíjející sektory výroby polovodičů, telekomunikací aelektroniky. Byla to doba, kdy se výrobci špičkové moderní elektroniky místo na armádu avládní instituce postupně začínali přeorientovávat na korporátní aprůmyslovou sféru, čímž došlo kdramatickému nárůstu množství potenciálních zájemců onovou elektroniku všeho druhu. Otcové spousty dětí kolem Steva byli inženýři dojíždějící do centrál nově vznikajících technologických gigantů vširším okolí jako Lockheed, Intel, Hewlett-Packard nebo Applied Materials.

Zvídavé dítě žijící vtéto oblasti, které mělo zájem omatematiku apřírodní vědy, mohlo snadno získat mnohem lepší cit pro špičkové moderní technologie než jeho vrstevníci zjiných částí země. Byla to doba, kdy se zájem mladých kutilů pomalu přesouval od ladění aut khrátkám selektronikou. Nadšenci dnem inocí dýchali výpary zpájek ajako svátost si vyměňovali osahané výtisky časopisů Popular Science aPopular Electronics soslíma ušima. Ze stavebnicových systémů nabízených zásilkovými službami jako Edmund Scientific, Heathkit, Estes Industries nebo Radio Shack si stavěli tranzistorová rádia, hi-fi stereo systémy, amatérské vysílačky, osciloskopy, rakety, lasery aTeslovy transformátory. VSilicon Valley nebyla elektronika jen hobby, ale rychle rostoucí nové odvětví, přinejmenším stejně vzrušující jako rock-and-roll.

Základní motto dětí stejně mimořádně nadaných jako Steve vtéhle době znělo: Všechno se dá vykoumat. Akdyž se dá všechno vykoumat, dá se taky všechno postavit. „Člověk získával pocit, že dokáže sám postavit všechny ty věci, které vídal ve světě kolem sebe,“ prozradil mi při jednom setkání. „Přestávaly pro vás být tajemstvím. Člověk se podíval třeba na stavebnici televize apomyslel si: ‚Tak tu jsem si zatím nepostavil, ale mohl bych. Heathkit je má vkatalogu advě zjejich stavebnic už mám za sebou, takže tohle by šlo levou zadní.‘ Když člověk věděl, že všechny tyhle věci jsou prostě výsledek lidské práce ane nějaké záhadné předměty, které se vzaly kdovíodkud, aniž byste měli sebemenší tušení, co se skrývá uvnitř, začalo být všechno mnohem jasnější.“

Steve začal chodit do Klubu průzkumníků, skupiny patnácti klučinů, kteří se pravidelně stýkali vareálu firmy Hewlett-Packard vPalo Alto, aby společně pracovali na elektronických projektech ahltali vědomosti od inženýrů pracujících pro HP. Tady Steve poprvé přišel do styku spočítači. Zde také dozrál jeho výstřední nápad navázat sice kratinký, ale fascinující kontakt sjedním ze dvou zakladatelů společnosti HP, prvního slavného dynama Silicon Valley, které vzniklo vgaráži. Když bylo Stevovi čtrnáct, zavolal Billu Hewlettovi do jeho domu vPalo Alto, aby ho osobně požádal onějaké součástky na jakýsi projekt Klubu průzkumníků. Ataky je dostal – zčásti nepochybně iproto, že už tehdy dokázal přijít sdobrým příběhem. Vmnoha ohledech byl Steve prototypem náctiletého fandy elektroniky. Zároveň byl ale zvídavým studentem humanitních věd, kterého dokázal okouzlit Shakespeare, Melville aBob Dylan. Obratnou přesvědčivost, sníž jednal srodiči, dokázal využívat iběhem hovorů se svými přáteli, učiteli, mentory apozději is bohatými amocnými lidmi své doby. Už od útlého věku si vnitřně naprosto jasně uvědomoval, že ta správná slova aty správné příběhy mu pomohou získat pozornost, kterou potřebuje, aby dostal, co chce.

VTÉHLE SKUPINCE místních mladíků zapálených pro techniku Steve rozhodně nepatřil mezi kdovíjaké hvězdy. Ale vroce 1969 ho kamarád jménem Bill Fernandez seznámil shvězdou první kategorie: Stephenem Wozniakem, který bydlel vnedalekém Sunnyvale. „Woz“, syn inženýra pracujícího pro Lockheed, byl ve všech ohledech technický génius. Ajak se časem ukázalo, Steve uměl být skvělým katalyzátorem geniality. Tohle měla být první ze skvělých spoluprací jeho kariéry.

Woz byl opět let starší, ale měl nesmělé chování vědátora aani zdaleka nebyl tak asertivní jako Steve. Stejně jako on se iWoz selektronikou seznamoval prostřednictvím svého otce aostatních tátů zokolí. Na rozdíl od jiných se jí ale věnoval mnohem usilovněji ahlouběji, ato ve škole imimo ni. Už na začátku puberty dokázal pomocí tranzistorů, rezistorů adiod sestavit jednoduchou kalkulačku se základními funkcemi. Vroce 1971, ještě před rozšířením jednočipového mikroprocesoru, navrhl Woz desku plošných spojů osazenou čipy aelektronickými komponentami, kterou nazval Cream Soda Computer – prostě proto, že jeho nejoblíbenějším nápojem tehdy byla cream soda, limonáda svanilkovou příchutí. Postupem času se zWoze vyklubal nadmíru talentovaný konstruktér hardwaru, uněhož se až nadpřirozené instinkty při navrhování elektroniky snoubily sabnormálně vyvinutou programátorskou představivostí. Jak velektrických obvodech, tak vpočítačovém kódu dokázal najít zkratky, ojejichž existenci druzí neměli ani ponětí.

Steve sice neměl Wozův neuvěřitelný dar od přírody, zato jej ale hnala vrozená touha dostat opravdu skvělé věci mezi co nejvíc lidí. Právě tímhle osobitým cílem se zásadně odlišoval od ostatních nadšenců, kteří se ve volném čase šťourali vpočítačích. Od samého začátku měl přirozené sklony fungovat jako impresário, přesvědčovat druhé, aby se vydali za určitým cílem, který často viděl jen on sám, apotom je koordinovat apostrkávat kjeho dosažení. První náznaky fungování tohoto přístupu se projevily roku 1972, kdy Steve aWoz zahájili netradiční obchodní spolupráci.

Se Stevovou pomocí Woz vyvinul první digitální „blue box“ – přístroj, který dokázal napodobovat tóny používané ústřednami telefonních operátorů apřipojit se klibovolnému aparátu kdekoliv na světě. Šprýmaři, majícímu po ruce jedno ztěchhle chytrých (anetřeba zdůrazňovat, že zcela nezákonných) udělátek napájených baterií, stačilo přidržet ho umluvítka libovolného telefonu apak mohl telefonní ústředny snadno přimět kvytočení meziměstského nebo klidně imezinárodního hovoru za nulovou cenu.

Sestrojit potřebný obvod adát ho kdispozici druhým – to by Wozovi naprosto stačilo ke štěstí. Stejný přístup ostatně později razil iu desky, která se nakonec stala srdcem iduší počítače Apple 1. Steve ale navrhl, aby zkusili vydělat pár dolarů prodáváním kompletně sestavených přístrojů. Atak zatímco Woz vylaďoval návrh obvodů, Steve sháněl potřebné materiály ahotové krabice označoval cenou. Společně sWozem tyhle ilegální hračičky prodávali po 150 dolarech za kus zákazníkům rekrutujícím se hlavně zřad studentů, anakonec si tak přišli asi na 6000 dolarů. Chodili po studentských kolejích, klepali na dveře ložnic aubytovaných se ptali, jestli tu bydlí George – naprosto fiktivní George, který měl být na slovo vzatý machr přes telefony. Když téma telefonování amožných úspor vzbudilo zájem, předvedli dotyčnému či dotyčné, co jejich blue box dokáže – aleckdy odcházeli o150 dolarů bohatší. Úspěšnost obchodů však kolísala, akdyž to zkusili ve větším, celý podnik zkrachoval. Aktivity na poli výhodného telefonování se rozhodli definitivně pověsit na hřebík poté, co jeden předpokládaný zákazník na Steva místo peněženky vytáhl pistoli. Ale na první pokus to rozhodně nebylo zlé.

POČÍTAT MEZI FAKTORY, které ovlivnily Stevovu kariéru, ijeho duchovní život, může na první pohled působit zvláštně. Vmladém věku však Steve věnoval mnoho energie hledání hlubší reality, rovině vědomí pod zjevným povrchem. Zkoušel ji nalézt jak pomocí psychedelických látek, tak ináboženským zkoumáním. Tato duchovní vnímavost pak velkou měrou přispěla kabnormální šíři jeho intelektuálního periferního vidění, které mu umožnilo vnímat příležitosti, jež valné většině ostatních unikaly – skvělými novými produkty počínaje aradikálně přepracovanými obchodními modely konče.

Stejně jako Silicon Valley bylo prostředím, které stálo uzrodu Stevova technologického optimismu adále jej rozvíjelo, podněcovala šedesátá léta ve zvídavých adolescentech přirozenou potřebu hledání hlubší pravdy. Stejně jako mnoha jiným mladým lidem této doby přirostly iStevovi ksrdci myšlenky nového alternativního kulturního hnutí atouha hledat odpovědi. Patřil kvelmi silným ročníkům, experimentoval sdrogami, plnými doušky hltal buřičské texty hudebníků, jako byli Dylan, Beatles, Grateful Dead, the Band nebo Janis Joplinová – oddával se dokonce iradikálním aabstraktnějším hudebním úvahám Milese Davise –, azaobíral se pracemi lidí, jež považoval za krále filozofie aspirituální myslitele, jako byli Suzuki Roši, Ram Dass nebo Paramahansa Jógánanda. Atmosféra doby byla jasná: zpochybňovat úplně všechno apředevším autority, experimentovat, vydat se na cestu, nebát se apracovat na utváření lepšího světa.

Stevova vlastní velká výprava začala hned po dokončení Homestead High School, střední školy vCupertinu, zníž se vydal na Reed College voregonském Portlandu. Netrvalo dlouho atvrdohlavý prvák začal chodit jen na přednášky, které ho bavily, apo pouhopouhém jednom semestru studium ukončil úplně. Ani otom neřekl rodičům. Druhý semestr strávil tím, že jen tak obcházel přednášky asemináře všeho druhu, mimo jiné ikurz kaligrafie, který ho podle jeho slov inspiroval ktomu, aby po letech při vývoji Macintoshe kladl důraz na dostupnost co nejvíce typografických funkcí apestré škály písem. Rovněž se intenzivně věnoval asijské filozofii amysticismu ačastěji se oddával vlivu LSD, které někdy vnímal téměř jako duchovní svátost.

Vlétě následujícího roku, když se naprosto bez prostředků vrátil ke svým rodičům do Cupertina, strávil dlouhou dobu dojížděním tam azpět do jabloňového sadu vOregonu, který zároveň fungoval jako komunita spřízněných duší. Nakonec získal místo doma – jako technik vAtari, firmě zabývající se vývojem videoher, kterou založil Nolan Bushnell, vynálezce Pongu. Ukázalo se, že má talent na opravy stávkujících herních automatů. Idíky tomu dokázal Bushnella přesvědčit, aby ho nechal dát do kupy pár herních terminálů na mince, které se porouchaly vNěmecku. Šlo osoučást dohody, jež měla Stevovi zaplatit cestu do Indie, kde se chtěl přidat ksvému kamarádovi Robertu Friedlandovi, charismatickému majiteli onoho oregonského sadu.

To všechno bylo součástí romantického hledání života, který má opravdový smysl, vdobě, jež byla podobným dobrodružstvím příznivě nakloněna. „Musíte Steva vidět vkontextu dané doby,“ vysvětluje Larry Brilliant. „Co jsme všichni hledali? Tehdy jsme byli svědky generačního rozkolu, rozkolu mnohem hlubšího, než jsou dnešní půtky mezi levicí apravicí nebo mezi fundamentalismem asekulárním přístupem. Ai když adoptivní rodiče Steva úžasným způsobem podporovali, dostával taky dopisy od Roberta Friedlanda adalších známých, kteří se vydali hledat mír do Indie akteří byli přesvědčeni, že ho tam našli. Apo tom toužil iSteve.“

Steve odjel do Indie vnaději, že se tam setká sNímem Karóli Bábou, známým též pod jménem Mahárádž-dží, proslaveným guruem, který byl zdrojem inspirace pro Brillianta, Friedmana amnohé další. Jenže ke Stevovu nemalému zklamání Mahárádž-dží krátce před jeho příjezdem do Indie zemřel. Stevův pobyt vIndii se pak naprosto roztříštil. Byl stejně neurčitý jako snahy mnoha mladých lidí prahnoucích po širším pohledu na svět, než je ten, kterého se jim dostalo vdětském věku. Vydal se na náboženský festival, jehož se účastnilo deset milionů poutníků. Nosil splývavá bavlněná roucha, jedl prapodivná jídla ahlavu si nechal oholit tajemným guruem. Někde chytil úplavici. Poprvé si také přečetl Jógánandův Životopis jógina, knihu, kníž se během života několikrát vrátil akterou dostali všichni účastníci recepce po Stevově zádušní mši vPamětním kostele Stanfordovy univerzity 16. října 2011.

Na počátku svého pobytu vIndii Steve podle Brillianta „uvažoval omyšlence stát se sádhuem“. Většina indických sádhuů žije asketický život plný chudoby astrádání, aby se mohli plně věnovat duchovnu. Ale Steve byl na podobný styl existence příliš hladový, motivovaný aambiciózní. „Bylo to jen takové laškování,“ vysvětluje Brilliant, „úvahy otom, jaké by asi bylo vzdát se všeho světského astát se žebravým mnichem.“

To ale neznamená, že by se ze svého indického dobrodružství do Spojených států vrátil rozčarován nebo že by východní spiritismus nadobro zavrhl. Jeho pozornost se začala upínat směrem kbuddhismu, který povoluje větší angažovanost ve světě než asketický hinduismus. Ten umožňoval spojit hledání osobního osvícení sambicí vytvořit firmu, jejíž produkty by měnily svět. Mladému muži, který se snažil nalézt sám sebe, se tahle možnost zamlouvala – astejně se později zamlouvala imuži nekonečného duševního neklidu. Některé prvky buddhismu Stevovi vyhovovaly dokonce natolik, že posléze sloužily jako filozofické základy jeho kariérních rozhodnutí – ataké jako východisko jeho estetických očekávání. Mimo jiné ho buddhismus utvrzoval vtom, že má vždy právo požadovat to, co sám považuje za „dokonalé“ – ato od druhých, od produktů, na nichž pracoval, isám od sebe.

Buddhistická filozofie život často přirovnává kplynoucí aneustále se proměňující řece. Buddhisté jsou přesvědčeni, že všechno avšichni jsou neustále vprocesu proměny. Při tomto pohledu na svět je idosažení dokonalosti postupným procesem acílem, kněmuž vlastně nikdy nemůžeme naplno dospět. Čas ukázal, že tenhle přístup je Stevově náročné povaze velmi blízký. Snaprostou přirozeností dokázal hledět vpřed avidět zatím neexistující výrobek ito, co čekalo za nejbližším rohem – aještě za dvěma či třemi dalšími. Nikdy naopak neviděl limity možného, dokonalý konečný stav, po jehož dosažení by jeho práce byla ukonce. Apřestože Steve neměl ve zvyku zaobírat se analyzováním vlastní osoby, platilo vlastně totéž ipro jeho život. Ačkoliv čas od času dokázal být až nepochopitelně tvrdohlavý aumíněný, neustále se učil, přizpůsoboval, naslouchal své intuici azkoušel se vydávat novými směry. Neustále byl vprocesu proměny, nového zrodu.

Nic ztoho nebylo vidět navenek aStevův buddhismus dokázal zmást ijeho nejbližší přátele aspolupracovníky. „Vždycky měl svou spirituální stránku, ukteré člověk prostě nedokázal pochopit, jak může zapadat do zbytku toho, co dělá,“ popisuje Mike Slade, marketingový ředitel, který se Stevem spolupracoval vpozdějších fázích jeho kariéry. Než se sLaurene stali rodiči apožadavky na jeho čas narostly víc, než čekal, věnoval se Steve pravidelně meditaci. Několikrát přečetl Suzukiho knihu Zenová mysl, mysl začátečníka aprůniky prvků asijského spiritualismu sobchodním aprofesním životem se staly pravidelnou součástí konverzací, které během svého života vedl sLarrym Brilliantem. Dlouhá léta za ním do kanceláře docházel buddhistický mnich jménem Kobun Čino Otogawa aradil mu, jak najít rovnováhu mezi duchovním smyslem aobchodními cíli. Přestože zlidí, kteří Steva znali vpozdějších letech jeho života, by ho jen stěží někdo označil za „oddaného“ buddhistu, měla duchovní kázeň na jeho život nemalý vliv.

KDYŽ SE STEVE na podzim roku 1974 vrátil do Ameriky, skončil opět vAtari. Vprůkopnické – aprachmizerně vedené – společnosti Nolana Bushnella se věnoval převážně odstraňování hardwarových problémů. Atari byla tehdy tak uvolněná aprazvláštní organizace, že Steve mohl bez problémů na pár týdnů zmizet asbírat jablka vsadu Roberta Friedlanda, aniž by za to dostal padáka – nebo aniž by ho za tu dobu alespoň někdo postrádal. Woz mezitím pracoval pro Hewlett-Packard na teplém, dobře placeném, ale nijak zvlášť zajímavém místečku. Žádný aspekt Stevova života vtéhle době nenapovídal tomu, že by měl dosáhnout mimořádných úspěchů vpodnikání, informatice nebo, popravdě řečeno, včemkoliv jiném. Ačkoliv to ale zatím sám netušil, čekaly na něho už brzy velké změny ausilovná práce, která mu celý život postavila na hlavu. Ze zanedbaného devatenáctiletého výrostka, který se bezcílně nechával unášet proudem okolního dění, se během následujících tří let měl stát spoluzakladatel avůdčí postava nové arevoluční firmy.

Steve měl to obrovské štěstí, že žil vokamžiku, který doslova volal po někom sjeho schopnostmi. Byla to doba, kdy mnoho oblastí procházelo zásadními změnami – apro svět informatiky to platilo dvojnásob. Vsedmdesátých letech minulého století se kvýpočetním operacím používaly velké stroje označované jako „mainframy“ – sálové počítače. Mainframy byly obří počítačové systémy velikosti celé místnosti, určené zákazníkům zřad aerolinek, bank, pojišťoven avelkých univerzit. Programátorská práce nutná ktomu, aby člověk získal požadovaný výstup – například výpočet splátek hypotéky – byla víc než zdlouhavá aúmorně těžkopádná. Alespoň takový dojem získávali na vysokých školách studenti informatiky, kde se většina znás smainframy poprvé seznámila akde jsme si procházeli prvními pokusy přemluvit je, aby znich také něco vypadlo.

Když jste chtěli, aby vám stroj pomohl snějakým problémem, museli jste si vprogramovacím jazyku jako COBOL nebo Fortran složitě, krok za krokem ařádku za řádkou sepsat potřebné povely. Dodržovat přitom bylo třeba přesný logický postup výpočtu nebo analytické úlohy. Pomocí hlučné mechanické konzole jste pak ručně připravený program „přeložili“ do podoby obdélníkového děrného štítku, na němž byl program zaznamenán jako série otvorů. Poté bylo potřeba štítky pečlivě seřadit vtom správném pořadí – jednodušší programy si vystačily sněkolika desítkami štítků spojených gumičkou, programy delší ale bylo nutné obezřetně ukládat do speciálních kartonových krabic. Svůj výtvor jste pak museli předat „obsluze“ počítače ata ho umístila na konec obvykle značně dlouhé fronty programů čekajících na „nahrání“ do mainframu. Po nekonečném čekání stroj výsledky programu vyplivl na širokých listech zeleno-bíle linkovaného nekonečného papíru, složeného jako harmonika. Abyste získali požadované výsledky, bylo ve většině případů potřeba program třikrát, čtyřikrát nebo idesetkrát poladit apřepsat.

Jinými slovy, práce na počítači vroce 1975 byla leccos, jen ne osobní. Psaní softwaru byla náročná anesmírně pomalá práce. Obří, drahé ana údržbu nákladné počítače poměrně příznačně nabízela avyráběla pouhá hrstka velkých abyrokracií zkostnatělých molochů. Stejně jako po celá padesátá léta iv roce 1975 počítačovému trhu jasně vévodila společnost International Business Machines (IBM), která prodávala víc mainframů než všichni její konkurenti dohromady. Všedesátých letech se pro tuhle skupinku vžilo označení „sedm trpaslíků“; General Electric aRCA ovšem vprůběhu sedmdesátých let snahy vydobýt si místo na slunci vtomhle segmentu zabalily aIBM nadále konkurovalo jen pět vytrvalých, známých pod zkratkou BUNCH, tvořenou prvními písmeny jmen Burroughs, Univac, NCR, Control Data Corporation aHoneywell. Segmentu oněco levnějších améně výkonných strojů, které se označovaly jako „minipočítače“ avyužívaly je menší firmy nebo jednotlivá oddělení velkých korporací, začala dominovat společnost Digital Equipment Corporation (DEC). Na obou koncích spektra byl pak jeden extrém. Voblasti výkonných strojů jím byla společnost Cray Research, založená vroce 1972 anabízející takzvané superpočítače určené především pro vědecký výzkum amatematické modelování. Tohle byly vůbec nejdražší dostupné počítače, přičemž cena jednoho kusu se pohybovala výrazně nad třemi miliony dolarů. Na opačném konci pomyslné cenové osy se nacházela společnost Wang. Ta vznikla začátkem sedmdesátých let avyráběla specializované systémy určené výhradně kpsaní aupravování textů, pro něž se používalo označení „textový procesor“. Tahle zařízení byla ve své době nejbližší konceptu „osobního“ počítače, jak jej známe dnes; byla určena pro přípravu textových zpráv adokumentů jedním uživatelem. Počítačový průmysl byl vtéhle době víceméně písečkem pro pár vyvolených zvýchodních částí USA. IBM sídlilo ve venkovských předměstích severně od New Yorku, společnosti DEC aWang vBostonu. Sídlo Burroughs se nacházelo vDetroitu, Univac si ho postavil ve Filadelfii, NCR vDaytonu (Ohio) aCray, Honeywell aControl Data pocházely zMinneapolisu. Jediným významnějším raným výrobcem počítačů vSilicon Valley byl Hewlett-Packard, ale ten se zaměřoval hlavně na kalkulačky avědecké zkušební aměřicí vybavení.

Podnikání vtomhle segmentu bylo jen málo podobné dnešnímu konkurenčnímu, inovativnímu arychle se vyvíjejícímu světu techniky. Připomínalo spíš usedlý obor typu investičního majetku. Cílovou skupinu tvořilo pár stovek potenciálních zákazníků; bez výjimky se přitom jednalo ospolečnosti, které byly finančně víc než za vodou, aspíš než na ceně jim proto záleželo na výkonu aspolehlivosti. Není proto divu, že dodavatelé začali být příliš spokojeni sami se sebou, aztratili tak kontakt sokolním světem.

Vtomhle podhoubí vKalifornii vznikl spolek jménem Homebrew Computer Club; vněm se začala pravidelně scházet nemalá skupina lidí, kteří zanedlouho do zatuchlého prostředí tehdejšího počítačového průmyslu měli vnést pořádně svěží vítr. Jejich první setkání proběhlo krátce poté, co se vroce 1975 na stánky dostalo lednové číslo Populární elektroniky, vněmž vyšel článek o„mikropočítači“ Altair 8800. Gordon French, inženýr pracující vSilicon Valley, sezval zájemce ksobě do garáže, aby jim ukázal Altair, který spolu skamarádem sestavili ze stavebnice prodávané za 495 dolarů firmou Micro Instrumentation and Telemetry Systems (MITS). Šlo otajemně vypadající bednu velkou asi jako hudební zesilovač, na jejíž přední straně byly dvě řady páčkových přepínačů aspousta červeně blikajících kontrolek. Tenhle drobeček toho ve skutečnosti moc neuměl; zároveň byl ale důkazem toho, že člověk může mít svůj vlastní počítač, mít ho jen sám pro sebe aprogramovat na něm třeba čtyřiadvacet hodin denně, když na to bude mít náladu – aniž by pokaždé musel vystát dlouhou frontu nebo zdlouhavě připravovat děrné štítky. Tenhle článek si přečetl iBill Gates – akrátce poté, jak známo, odešel zHarvardu arozjel firmičku jménem Microsoft, která se věnovala navrhování programovacích jazyků pro Altair.

Woz věděl, že výtvor MITS toho neumí omoc víc než jeho Cream Soda Computer, který dal dohromady před čtyřmi lety – tak trochu na koleni apomocí mnohem méně sofistikovaných součástek. Hnán přirozenou soutěživostí zapáleného nadšence připravil hrubé nákresy nového mikropočítače, který byl výrazně lepší, snadněji se programoval, ovládal iobsluhoval. Byl přesvědčen, že přecvakávat přepínače apočítat blikající kontrolky je vpočítačovém světě totéž jako komunikovat pomocí vlajkové abecedy amorseovky. Proč by se příkazy adata nemohly zadávat přímo pomocí klávesnice podobné psacímu stroji? Aproč by počítač zadávané povely ajejich výsledky nemohl ukazovat na připojené televizní obrazovce? Akdyž už jsme utoho, proč by se kpočítači nedal připojit kazeťák, na který by se ukládaly programy adata? Altair žádnou ztěchto funkcí, jež by práci na počítači výrazně usnadnily azpříjemnily, neměl. To byla výzva, kterou Woz hodlal přijmout. Ve skrytu duše doufal, že Hewlett-Packard, pro nějž pracoval, bude ochotný pustit se do výroby nějaké verze jeho konceptu.

Vtu chvíli na scénu vstupuje Steve Jobs, nadějný impresário bažící po nových příležitostech. Ten byl přesvědčen, že Woz zázemí HP nepotřebuje. Byl si jistý, že spolu sWozem dokážou vybudovat společnost vlastní. Steve věděl, že Woz má tak jedinečný talent, že když navrhne nějaký počítač, bude levný, funkční asnadno programovatelný – ato natolik, že by si ho ostatní nadšenci zklubu Homebrew taky mohli chtít pořídit. Během podzimu azimy roku 1975 azačátku roku 1976, kdy Woz dolaďoval návrh počítače, začal Steve plánovat, jak by mohli dát dohromady své zdroje anakoupit součástky, které potřebovali ke zhotovení funkčního prototypu. Vždycky po pár týdnech pak poslední pracovní verzi prototypu vzali ssebou na setkání klubu Homebrew, aby tu či onu novou funkci představili nejnáročnějšímu publiku ve městě. Steve Woze přesvědčil, že členové klubu by se mohli stát jejich zákazníky akoupit si výkresy atřeba ihotové desky plošných spojů. Potom by členům stačilo jen dokoupit si čipy adalší součástky amohli by si sestavit úplně vlastní funkční mikropočítač. Aby získali peníze pro společného přítele, který jim měl nakreslit „referenční návrh“ tištěných spojů, musel Steve prodat svůj milovaný minibus značky Volkswagen aWoz se zbavil ceněné programovatelné kalkulačky HP-65. Společně utratili tisíc dolarů za návrh desky avýrobu několika desítek kusů. Hotové desky prodávali členům klubu Homebrew po padesáti dolarech ana každém kousku vydělali příjemných třicet dolarů. Vložené peníze tak rychle získali zpět is úroky.

Nebyl to bůhvíjaký byznys, ale dvěma mladým mužům čím dál tím více přesvědčeným otom, že tyhle mikropočítače můžou naprosto změnit zavedené pořádky, to stačilo. „Měli jsme pocit, že naše práce ovlivní každou domácnost vzemi,“ vzpomínal Woz omnoho let později, „ale měli jsme ho znaprosto nesprávných důvodů. Mysleli jsme si, že každý je tak technicky zdatný, že bude počítače opravdu používat, psát vlastní programy ařešit pomocí nich své problémy.“ Steve rozhodl, že jejich nová společnost se bude jmenovat Apple. Opůvodu jména koluje řada různých historek. Jisté je na každý pád jedno – rozhodnutí to bylo geniální. Ořadu let později mi Lee Clow, Stevův dlouholetý spolupracovník na osobité propagaci značky, prozradil: „Jsem naprosto přesvědčen, že Steve se instinktivně rozhodl změnit lidem život tím, že jim dá technické vymoženosti, okterých ani nevěděli, že je potřebují, akteré budou úplně jiné než všechno, co doposud znali. Atak potřeboval něco přátelského, přístupného apříjemného. Vtomhle ohledu se inspiroval příkladem Sony – to se původně jmenovalo Tokyo Telecommunications Engineering Corporation, ale jeho spoluzakladatel Akio Morita postupně dospěl kpřesvědčení, že kúspěšnému marketingu potřebují jméno mnohem přístupnější.“

Přijetí názvu Apple bylo předzvěstí uvolněnosti aoriginality, kterou Steve nakonec přispěl ktvorbě těchto nových strojů. Evokuje množství rozličných obrazů: Rajskou zahradu alidství sjeho dobrými istinnými stránkami, jež jsou důsledkem Eviny touhy okusit ovoce stromu poznání; Johnnyho Appleseeda, symbol hojnosti zamerických mýtů; skupinu Beatles ajejich vlastní nahrávací společnost, která se vpozdějších letech stala zdrojem soudních sporů; Isaaca Newtona, jablko, jež nepadá daleko od stromu, aprvní záblesk myšlenky rodící se vhlavě; jablkový koláč, symbol Ameriky na pekáči; legendu oVilému Tellovi, který dokázal zachránit život sobě isvému synovi tím, že šípem zkuše trefil jablko položené na jeho hlavě; blahodárnost, plodnost av neposlední řadě též přírodu. Apple není slovo, jehož význam zná jen úzká skupina zasvěcených nadšenců, jako jsou třeba Asus, Compaq, Control Data, Data General, DEC, IBM, Sperry Rand, Texas Instruments nebo Wipro, abychom namátkou vybrali pár jmen počítačových společností, která jsou vtomhle směru méně vhodná. Samotný název jako by napovídal, že tahle firma do vývoje avýroby počítačů vnese kreativitu alidský rozměr – což se nakonec skutečně stalo. Podle Clowa bylo rozhodnutí pojmenovat nově zakládanou firmu slovem Apple dílem geniálního azcela intuitivního nápadu. Steve odjakživa důvěřoval svému vnitřnímu hlasu, svému šestému smyslu. Právě tahle vlastnost je nezbytným předpokladem úspěchu těch nejlepších podnikatelů – lidí, kteří chtějí žít vyvíjením věcí, jež si dosud nikdo nedokázal ani představit.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Steve Jobs v Zahradě Alláhově