Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Libuše Šulcová

Augustin Šulc: Měl jsem motocykl rád
o něm, jeho firmě a motocyklech BSA a ČZ

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6223. publikaci

Editor PhDr. Jan Králík
Odpovědná redaktorka Věra Slavíková
Grafická úprava a sazba Atelier Kupka
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie z archivu rodiny Šulcovy a Nušlovy
Počet stran 144
První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover & layout design © Atelier Kupka, 2016

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9200-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-9199-4 (pdf)
ISBN 978-80-247-5703-2 (print)

Knížku „Měl jsem motocykl rád“ věnuji svému manželovi – bylo to totiž také jeho krédo. Vláďa byl pro mne více než 50 let láskyplným mužem a trpělivým učitelem ve všech oblastech našich činností. Předal mi také své nadšení pro motorismus a v posledních letech zvláště pro veteránství. Podle jeho přání se i nadále a s radostí účastním veteránských akcí a snažím se tak udržovat historii BSA motocyklů živou i pro mladou generaci.

Manželé Vladimír a Libuše Šulcovi na Fiva World Motorcycle Rally v roce 2005

Vystudovala jsem jako první děvče Vyšší průmyslovou školu strojnickou v Betlémské. Tam jsem poznala svého životního druha Vláďu Šulce. V té době jezdil terénní závody a já jsem brzy propadla vůni benzinu. Nebylo mi ještě 18 let a už jsem měla řidičák na motocykl. Jezdili jsme na BSA 500, později na BSA 770 se sidecarem. Během aktivního rodinného života jsme motorismus uspali. K motocyklům jsme se vrátili po roce 1992, když jsme už jako důchodci začali jezdit na veteránské akce. A nastaly krásné časy, zvládali jsme tak 12–15 rallye v sezóně. Když se začalo jezdit mistrovství republiky, byli jsme oba často mezi vítězi. Po manželově smrti jsem získávala skoro každý rok mistrovský titul sama, s loňským (2015) jich mám už 7. Plním nejen slib manželovi, že budu jezdit i bez něho, ale dodává mi to neuvěřitelnou energii. Když mi brouká besička a kolem ubíhá krásná česká krajina, nemohu si víc přát. Vlastně ještě něco – léta jsem cítila dluh vůči Vláďovu tatínkovi, Augustinu Šulcovi, a chtěla jsem napsat jeho životaběh. Splněním tohoto snu jsem si nachystala i dárek ke svým letošním osmdesátinám.

Držte mi palce, abych mohla ještě aspoň letos jezdit po vlastech českých.

Amen, Libuše Šulcová

Několik let jsem se připravovala

na to, abych ze svých vzpomínek a z vyprávění mého tchána Augustina Šulce spletla historii počátků motocyklů BSA v Československu, které začala dovážet firma Bratří Šulcové. Věděla jsem, že když to nenapíši já, už se k tomu nikdo z rodiny nedostane.

Jak čas ubíhal, připadalo mi stále těžší nořit se do všech těch vzpomínek, i z citových důvodů. Toto povídání jsem psala hlavně srdcem. Proto prosím čtenáře o shovívavost, pokud se jejich informace budou lišit od těch mých. Budu ráda za jakoukoliv vzpomínku či připomínku a předem za ně děkuji.

Před deseti lety jsem začala vlastně od konce, obdobím, kdy firma Bratří Šulcové zastupovala značku ČZ. Tehdy byl mým neocenitelným poradcem a pomocníkem můj manžel Vláďa, iniciátor a kritik, který o životě svého tatínka hodně věděl. Sotva jsme ale začali, zůstala jsem prakticky na celou historii sama, Vláďa odešel.

Ve svém vyprávění nikdy nepoužiji pro Augustina Šulce výraz „tchán“. Byl pro mne nejlaskavějším a nejmilejším tatínkem, kterého jsem si mohla přát. Můj vlastní tatínek, Rudolf Müller, zemřel v roce 1949 na tuberkulózu, kterou se nakazil za války během totálního nasazení, a já jsem moc postrádala jeho otcovskou lásku. Tatínek Augustin mne přijal takovou, jaká jsem ve svých 16 letech byla. Trochu zpovykaný klučičí zjev, vždyť jsem studovala jako první děvče na Vyšší průmyslové škole strojnické v Betlémské a domnívala se, že se musím přizpůsobit prostředí, přesto se srdíčkem otevřeným a touhou naučit se všemu, co budu pro život potřebovat. Tatínek Augustin a vlastně i jeho žena, maminka Marie, byli ti praví učitelé. V roce 1955 zemřela také moje maminka Františka, právě jsem maturovala. U Šulců jsem byla šťastná, našla jsem tam nové útočiště.

Vladimír Šulc na snímku z 6. srpna 1952 na terénním závodě v Šárce.

Na rub napsal „Líbě – v upomínku na závod, který jsi mi pomohla vyhrát – Vláďa“

Poprvé jsem Augustina Šulce uviděla ve svých 16 letech na terénním závodě v Šárce. Jeho syn Vladimír tam jel a já jsem mu s páskou na ruce dělala „mechanika“. Byla jsem v depu a pyšně ukazovala kola a pořadí. Jednu chvíli jsem se podívala přes vyznačenou trať, kde stál jezdec Josef Paštika s prošedivělým pánem impozantního, ale milého zjevu. Naše oči se setkaly a já měla příjemný pocit, jako když se potkám s dávným přítelem. Pan Paštika prý Augustina Šulce informoval, že to klukovské stvoření naproti je Vláďova slečna. A jak to bylo dál? Postupně jsem se seznámila s celou rodinou. Starším Vláďovým bratrem Augustinem – Gustou, mladší sestrou Maruškou a hlavně s maminkou Marií – Mankou, která byla oporou celé rodiny. Sourozenci měli mezi sebou krásný vztah, o čemž svědčí jejich přezdívky. Nejstarší Gusta byl Klučina, Vláďovi se říkalo Mourek a nejmladší Marušce Hvězdička. Do party ještě přibrali sestřenici Olinku Balcarovou, Oleku, a společně prožívali nádherné dětství v Průhonicích. Nic mezi nimi nezměnila přibývající léta, ani později jejich partneři, tak to zůstalo až do smrti obou kluků.

Jak šel čas, z náhodných poznámek, příhod a vzpomínek se mi začal skládat příběh Augustina Šulce. O svých radostech, úspěších, problémech, těžkostech a nespravedlnostech, které ho potkaly, mluvil jen zřídkakdy, nerad a v náznacích. Tehdy ještě byla větší část rodinného domu v Průhonicích zabraná Národním výborem. S rodinou jsme tam trávili prázdniny, i když jsme měli k dispozici jenom dvě místnosti na půdě, bez vody a příslušenství, v přízemí kuchyň a záchod babičky Balcarové, vdovy po hraběcím lékaři MUDr. Vladimíru Balcarovi. V jedné místnosti spali rodiče, ve druhé celá naše rodina. V srpnu 1979 jsem podstoupila komplikovanou operaci žlučníku a ještě dlouho jsem měla velké bolesti, na které nezabíraly prášky. V noci, když mě to zase trápilo a já nechtěla budit děti, šla jsem dolů do kuchyně. Od druhého dne jsem si mohla být jistá, že se za chvilku otevřou dveře a vejde tatínek se slovy:

Tatínek Augustin Šulc

„To jsem ti říkal, jak pan Šedivý nechal Continental atlas na jedné ze zastávek v Belgii?“ A třeba dvě hodiny vyprávěl o dobrodružné jízdě z Anglie do Prahy (k tomu mi podával mokré obklady), nebo o začátcích firmy Bří Šulcové, prostě vždycky něco ze své cesty životem. Kupodivu se během vyprávění bolesti uklidnily. Pak tatínek řekl:

„No, tak teď snad zase zkusíme chvilku spát, viď?“

Díky za ty noční chvíle.

Augustin Šulc na karikatuře Desideriuse z roku 1927 při zdolávání Tater na motocyklu BSA

Po tatínkově skonu v roce 1979 jsme se všichni často setkávali, to už jen u maminky, ale i tam byl tatínek stále středem naší pozornosti. To už jsem se začala vážně zabývat myšlenkou zachytit historii firmy Bratří Šulcové. Jenom jsem měla obavy, že mám málo ověřených údajů. Teprve v roce 2012 jsem dostala od švagrové Kamily, vdově po nejstarším Gustovi, asi 5 kg písemností a fotografií z tatínkova stolu, ze kterých se mi rozbušilo srdce. Uprostřed hromady papírů, zdánlivě takřka nepoužitelných, se vynořily desky s nadpisem „Zpověď starého motocyklisty“. V nich, kromě jiného, 13 listů psaných tatínkovou rukou obyčejnou tužkou. Ten večer jsem neviděla neslyšela, jenom jsem četla jedinečnou zprávu o jeho dětství, mládí, počátcích motorismu u nás a o vzniku firmy. Tatínek měl krásné drobné písmo, jímž popsal řadu událostí, o některých z nich nikdo nikdy ani neslyšel.

Narodil jsem se 19.června 1900

vPraze, jako druhý syn Karla aAnny Šulcových. Měl jsem staršího bratra Karla, který se narodil vroce1898 advě mladší sestry, Vlastu aJarmilu. Naše rodina bydlela naStarém Městě vKarlově ulici č. 7. Doobecné školy jsem chodil naUhelný trh atam jsme honili káču, to byla dřevěná věc asi 7cm vysoká, možná 4–5cm široká, stočená došpičky adole opatřená kovovým zaobleným hřebíčkem. Bok káči měl dosti silně stoupající závit, nebo to byly jen zářezy kol dokola, aby se donich zachytával provázek, kterým se pomocí bičíků dokáči mrskalo akáča se krásně točila. To se ví, že se to muselo umět. Pěkně se nám naUhelném trhu káču honilo, protože již tehdá, kolem roku1908, byl plácek hladký, snad asfaltový. Druhou naší hračkou byla dřevěná obruč průměru asi 60–80cm zlaťky asi 2 × 3cm. Kpohánění kola sloužil klacík. Bylo by velmi zajímavé vědět, kolik stála ta káča ato kolo. Bohužel nevím přesně, ale byly to asi 2nebo 3 krejcary. Vté době už byla místo zlatky akrejcaru zavedena korunová měna ahaléře. Zabývalou zlatku byly 2koruny, zakrejcar dva haléře. Malá krejcarová houska stála pozměně 2haléře, ale vestaré měně se stále počítalo.

Zobecné školy naUhelném trhu chodil jsem doměšťanské školy. Povychození třetí třídy vroce1914, víc jich tehdá nebylo, měl jsem jít narok doseverních Čech, abych se naučil německy jako můj bratr Karel. Protože ale 28. července 1914 vypukla první světová válka, vrátili jsme se zŘevnic, kde jsme byli naletním bytě, maminka, Karel, Vlasta, Jarmila ajá, doPrahy. Druhý den nastoupil jsem kotci naMalém náměstí č. 4 doobchodu svojenskými potřebami, ošacením, epoletami, šerpami, koly azbraněmi převážně BSA. Továrna Birmingham Small Arms se původně zabývala vývojem avýrobou lehkých zbraní– odtud název „Birminghamské malé zbraně“. Sortiment rozšířila okola apak imotocykly.

Tehdá ještě málokdo vlastnil telefon, otec ovšem už ano, měl číslo 291. Pozvednutí sluchátka azatočení kličkou ozvala se centrála aspojila žádané číslo. Pražská telefonní centrála byla vdomě přes ulici odnašeho obchodu. Říkalo se tehdá, že zatři čtyry týdny bude poválce, ale ona trvala do28. října 1918.

Ksvátku vroce1914 koupila mi maminka jízdní kolo upana Štantejského. Kolo sestavené zoriginál garnitury BSA mělo dřevěné ráfky agalusky, samozřejmě bez blatníků. Toho kola jsem si velice vážil, pokaždém výletu jsem ho vyčistil anamazal. Když byla maminka sVlastou aJarmilou vlétě vŘevnicích, jezdíval jsem naněm pozavření obchodu vpůl osmé večer zanimi aráno zpátky doPrahy, abych byl vpůl osmé ráno vpráci. Namůj dotaz, jak akdy budu mít dovolenou, řekl mi jednou otec, že učedníci dovolenou nedostávají, takže jsem ty tři roky učení dovolenou neměl. Ani se mi to teď věřit nechce. Obchod, takzvaný krám, byl malý, ale naráně, dnes už poněm nejsou ani stopy. Byl to roh proti východu zRichtrova domu. Ale sklad měl otec dosti velký. Byl umístěn vtehdejším průchodu, nyní je to podloubí. Vtom skladě se jednou objevily krysy. Já jsem naně líčil pasti ajednou, když jsem past nalíčil azavíral dveře, už jsem zaslechl jak sklapla azaječení. Tak jsem znovu otočil vypínačem anamířil flobertku, kterou jsem měl ssebou, abych krysu zastřelil, než ji zpasti vyjmu. Jak mířím, objevila se upasti další krysa, postavila se proti mně, právě když jsem nani zalícil azmáčkl spoušť. Byla zasažena dohlavy právě vezlomku vteřiny, kdy skočila dovýše asi jeden metr proti mně.

První kolo Augustina Šulce. Běžný typ stál asi 70 korun, sportovní BSA přišlo na240 K

Otec Karel, velkoobchodník svýzbrojí azbraněmi, vedl obchod poodborné stránce spomocí učedníků, maminka Anna byla pokladní. Starala se také oúčetnictví avpřípadě zájmu šila pro obchod parádní šerpy avůbec vše, co bylo potřeba. Všechno dělala selánem asúsměvem podlouhá léta přesto, že trpěla zánětem trojklanného nervu. Musela si vkrámku krýt tvář teplým šátkem, protože při prochladnutí byly bolesti nesnesitelné. Teprve kekonci jejího života ji operace zbavila dlouholetého trápení. Vdobré pohodě se dožila74let.

Zatímco starší syn Karel studoval naobchodní škole, mladší Augustin se uotce učil obchodním příručím. Už před koncem první světové války přestával být orakouské vojenské potřeby zájem, atak Šulcovi začali nabízet sportovní potřeby, dokonce inorské lyže. Poválečná nouze nepřála obchodu stakovým zbožím, však jim to také moc nešlo.

Dvacátý osmý říjen 1918 byla nekrvavá revoluce aosvobození československého lidu odpoddanství rakouské říše. Byli jsme šťastni, že válka je skončena aže jsme samostatným státem. Pro obchod otce to ale byla katastrofa. Téměř veškeré zboží, jako vojenské čepice aoblečení, čáky, úřednické klobouky, šavle, bajonety atp., co včera mělo velkou cenu, bylo dnes bezcenné. Co teď? Bylo mně osmnáct roků ačtyři měsíce. Zboží, takzvaně artikl, který zbýval veskladu, by neuživil ani jednoho člověka. Co budeme prodávat? Žádní zákazníci nechodili. Když jsem přišel stím, že bych prodával aopravoval kola, hodil mi otec klíče odobchodu napult, ať si stím tedy dělám, co chci. Odešel nejen zobchodu, ale také odrodiny, ato natrvalo. Vté době jsem ještě nebyl podle platných zákonů plnoletý, atak otec dofirmy dále docházel, aby řešil naléhavézáležitosti.

Augustin začal dělat to, co opravdu chtěl. Jako zakladatel ačlen Junáka nemusel přemýšlet, co prodávat.

Dobře jsem věděl, co všechno by skauti potřebovali, aže to skoro nikdo nemá. Pouze činovníci, ati to získali zciziny. Mohl bych tedy zařídit obchod skautskými potřebami. Řekl jsem svůj nápad mamince aže jako první jsou zapotřebí košile barvy khaki. Maminka bez otálení sehnala látku. Obstaral jsem jí vzor, aprotože byla vyučena švadlenou, dala se došití. Pak přišly nařadu řemeny pro kalhoty. Řemenáře jsem znal, musel jsem ale sehnat výrobce přezek. Vyhledal jsem slévárnu, která podle originálu dala zhotovit formy. Odlitky jsem sám pilníkem zbavoval ostrých hran apak je odvezl panu Šantorovi doBřevnova, samozřejmě nakole. Byl to výborný řemenář, odváděl prvotřídní práci.

Další nařadě byly ešusy– jídelní misky, manšestrové kalhoty, tlumoky, punčochy, podkolenky, skautské hole, které zároveň sloužily kestanu. Nakonec dal jsem udělat měděné knoflíky svlysem se skautskou lilií, narubu bylo Karel Šulc Praha. Pak šátky, jídelní příbory, sekerky aovšem to hlavní, skautský klobouk. Hledal jsem tak dlouho, až jsem našel výrobce. Vzor jsem si již jako jeden zprvních opatřil. Sjednal jsem si, že budeme výhradní odběratelé. Svýrobou klobouku byla ale potíž. Ač jsem při dodání vzorku výslovně upozorňoval, že krempa musí být vodorovně, zdařilo se to až poněkolika pokusech.

„Kolik jich chcete? 40 nebo 50?“

Slušně jsem se otázal: „Kolik jich máte? Já bych je koupil všechny.“

„Je jich tu několiktisíc,“ zněla odpověď. Byl jsem rozhodnut, že je koupím, ještě bych se rád podíval najakost, pak že to koupím všechno. To už bylo naněj asi moc, takový kluk, to bude nějaký podfuk. Aby to už skoncoval, zeptal se:

„Ajak to budete platit?“

„Šekem naŽivnostenskou banku. Jakmile obnos obdržíte, torny odešlete naadresu Karel Šulc, Praha 1, Malé náměstí.“

Zavedení prodeje skautské výzbroje umožnilo Augustinovi postarat se omaminku aobě sestry během prvních dvou poválečných let. Zisk se stal ifinančním základem pro budoucí vytvoření firmy Bratří Šulcové.

„Kde je loď?“ ptali se skauti zkušené dvojice.