Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Miloslav Martínek

JAK SI SMRT DOŠLA PRO KATA
a další mordy z dob c. k. a první republiky

© Grada Publishing, a. s., 2015

Odpovědná redaktorka Eliška Tersago
Korektura Dana Řezníčková
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Obálka Jakub Karman, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s. pod značkou COSMOPOLIS
v Praze roku 2015, jako svou 5888. publikaci

Tisk FINIDR

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-9788-5 (ePub)
ISBN 978-80-247-9787-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5666-0 (print)

Tuto útlou knížku chci věnovat panu vrchnímu soudnímu radovi a někdejšímu přednostovi Okresního soudu v Berouně panu Josefu Bartlovi (1879–1952), jenž ve mně, aniž to mohl tušit, probudil první jiskřičky touhy po lidské spravedlnosti.

*

PROLOG

Začátek bývá většinou stejný. Dříve než zajdu do archivu, projdu si literaturu, prostuduji noviny a teprve potom si objednám archivní materiál. Přesto při pohledu na první listy prožívám jisté rozechvění. Asi jako v divadle, než se rozhrne opona, dozní předehra a padnou první slova. Zvědavě si prohlížím obálku. Není na ní vůbec nic pěkného. Bývá zašpiněná, počmáraná registraturními čísly a poznámkami úředníků, jejichž rukama spis prošel. Se zvláštními pocity si přečtu jméno obžalovaného, případně jeho společníků, a zapíšu signaturu. Písmena C (Crimen) nebo Vr (Verbrechen) jsou zkratkami pro slovo zločin.

Teprve potom otevřu desky, zběžně prolistuji seznam uložených písemností a začátek dramatu přichází. Na prvním místě bývá zápis o spáchaném zločinu, jak ho kdosi ohlásil na policii, četnické stanici nebo přímo u soudu, zpráva o ohledání místa činu i první výslechy svědků. Poměrně brzy přichází protokol o zatčení pachatele, neboť dlouhé pátrání po téměř geniálním pachateli je spíše dílem fantazie autorů detektivek. Skutečnost bývá mnohem střízlivější a geniálního detektiva nahrazuje vyšetřující soudní úředník v civilním, mnohdy už obnošeném obleku…

Po řádném poučení předsedajícím, porotci složí přísahu Jeho Veličenstvu (nebo Republice československé) a usedají do lavice. Soudní zřízenec požádá o chvilku strpení a soudní senát na chvíli odchází. Stráž odvádí obžalovaného. Do jednacího sálu vstupuje nedočkavé obecenstvo, které si řádně zakoupilo vstupenky a zahajuje boj o nejlepší místa v auditoriu. Jsou mezi nimi příbuzní a známí oběti i obžalovaného, dámy, které chodí k soudu pravidelně (mnohé by už mohly samy soudit), či mužští zvědavci těšící se na pikantérie. Doufají, že předseda senátu nebude příliš úzkostlivý a nevyloučí obecenstvo při probírání některých choulostivých míst. V každém je kousek krvelačnosti. Objevují se studenti práv a k vyhrazeným místům míří nezbytní novináři. Na svá místa usedá státní zástupce, vědom si své důstojnosti si rovná papíry na stolku, i obhájce, jež si trochu nepřítomným pohledem prohlíží obecenstvo, které, jak doufá, získá na svou stranu.

V sále to zašumí – přivedli obžalovaného a zpravodajové si do notýsku rychle zapisují první dojmy. Zapisovatel, zpravidla mladší příslušník soudního personálu, vyvolává kauzu a vyzve přítomné: „Povstaňte, soud přichází.“ Do sálu vstupuje předsedající spolu se dvěma přísedícími. Hlavní líčení může začít…

1.

MÁLO DŮSTOJNÁ SMRT TVŮRCE POLKY

Psal se 12.červen 1876. Pražský občan Karel Petr Kheil, obchodník amajitel kupecké školy, vyšel zdomu vMyslíkově ulici dopozdně jarního rána. Blahovolně pokynul domovníkovi, který vté chvíli začal rychleji pohybovat koštětem, snímž zametal chodník před domem. Petru Kheilovi se zdálo, že právě dnes se naněj sousedé dívají světší pozorností než jindy. UZemského soudu začínal proces sJosefem Pavlíkem, jenž podle obžaloby zavraždil vdubnu toho roku manžele Nerudovy zOdoleny Vody, aKarel Petr Kheil byl vylosován zaporotce avůbec nepochyboval otom, že vážnost, kterou (jak se alespoň domníval) získal vespolečnosti, ho předurčuje kúloze prvního porotce. Věřil, že povede jednání „dvanácti rozhněvaných mužů“ apotom přečte odpovědi naotázky, snimiž se naporotu obrátí soudní senát.

Vesvých třiatřiceti letech již dosáhl dostatečně důstojného postavení. Absolvoval otcovu kupeckou školu atři roky (1863–1866) zásoboval odbornými články národohospodářskou rubriku listu Národ. Nastoupil učitelskou dráhu naotcově škole avroce 1875 si otevřel vlastní vyučovací ústav. Dost důvodů pro to, aby se mohl domnívat, že stojí nadost vysokém stupni společenského žebříčku.

Poroty vRakousku byly vroce 1876 celkem novodobou záležitostí. Pokrátké existenci vletech 1848–1853, kdy se uplatňovaly vtiskových záležitostech, je znovu zaváděla prosincová ústava zroku 1867 pro nejtěžší zločiny apřečiny či pro politické atiskové kauzy. Definitivní zakotvení porotního systému přinesl trestní řád vydaný vkvětnu 1873, doněhož byl zařazen ičlánek ovýběru porotců.

Každý rok napočátku září připravila zvláštní komise seznam porotců pro nastávající soudní rok. Vycházela přitom ze seznamů daňových poplatníků, neboť vporotě mohl zasednout pouze občan, který platil alespoň 10 zlatých (veměstech ovíce než 30000 obyvatel to byl dvojnásobek, tedy 20 zlatých). Vporotě směli zasednout jen muži starší třiceti let sdomovským právem vPředlitavsku (západní části rakousko-uherského mocnářství), kteří vpříslušné obci pobývali alespoň jeden rok. Samozřejmou podmínkou byla znalost čtení apsaní, ale vybraní porotci nemuseli znát jazyk, vněmž se líčení odehrávalo. Vyloučeny byly osoby stělesnou, nebo dokonce duševní vadou.

Trestní řád nepřipouštěl účast státních úředníků (mimo profesory navysokých či středních školách), důstojníků avojáků, duchovních, ale ani učitelů naobecných školách, adokonce ani „těch, kdož zaměstnáni jsou výkonnou službou napoštách, železnicích, při telegrafu anaparních lodích“.

Předpokládal totiž, že dlouhé soudní líčení by je odvádělo odjejich služebních povinností.

Funkce porotce byla čestná, tedy neplacená, atak se vybraní „rozhněvaní muži“ mnohdy chtěli ztéto nepříliš atraktivní služby vyvléci. Zákon to umožňoval všem, kdo dosáhli šedesátky, říšským izemským poslancům. Omluveni mohli být také lékaři, ranhojiči alékárníci, kteří získali potvrzení onenahraditelnosti při jejich povolání. Anavíc, „nakonci každého období porotního předsedající porotního soudu má se dotázati porotců, chtějí-li užíti práva osvobození (…) až dokonce roku kalendářního, neb nadobu kratší (…)“, když už toho roku museli zasedat vporotě.

STREJČEK NIMRA KOUPIL ŠIMLA

Případ, který se měl projednávat, znal obchodník Kheil znovin. Odehrál se vnoci z9. na10.dubna vobci nedaleko Prahy, kterou tehdy nazývali Vodolka (dnes Odolena Voda). Zvláště barvitě jej popisoval pětikrejcarový Pražský denník (12.4. 1876) pod titulkem Strašná vražda veVodolce: Vtiché jindy obci naší panuje dnes kruté pobouření, neboť byl zde hrozný zločin oukladné aloupežné vraždy spáchán. Zdejší učitel Josef Neruda ajeho manželka Josefína byli včera večer o10. hodině vesvém příbytku vdomě č.59 zavražděni nalezeni.

Kantor Neruda, který žil veVodolce naodpočinku, nebyl obyčejným penzistou. Poléta působil vnedalekém Kostelci nad Labem jako řídící učitel. Miloval hudbu apod jeho vedením zněly zkostelního kůru přímo andělské zpěvy. Vynikala přitom Anna Stolzová aponí její dcera Terezie – Teresina, sólistka milánské Scaly amilenka Giuseppa Verdiho, který pro ni vesvých operách skládal ty nejslavnější sopránové árie.

Poširokém okolí proslula Nerudova dechová kapela, okterou se přetahovali pořadatelé besed, plesů adalších tanečních zábav široko daleko. Okapelníku Nerudovi se rozneslo, že právě on se stal prvním autorem polky, kterou prý napodzim 1830 předvedla služebná Anna Chadimová. Tanec, nazývaný „maděra“, znala zrodných Petrovic naSedlčansku. ONerudově prioritě pochyboval vjeho okolí jen málokdo. Václav Klášterský, měšťan labskokostelecký, odpovídal vroce 1862 nadotaz rakousko-uherského zastupitelského úřadu vLondýně: „Asi roku 1830 tančila služebná děvečka jedenkráte vneděli odpůldne nadvoře mých rodičů, kde veslužbě byla; zpívala atančila obé podle taktu pravidelně. Všickni vdomě jsme se dívali, aponěvadž to byl tanec neobyčejný, nabídl se mladší tehdejší učitel, pan Josef Neruda, nynější učitel naVodolce (…), melodii vnotách sepsati. Příští neděli uspořádali studující aměstští synkové taneční zábavu, ku kteréž děvečka dostaviti se musela, nejen synky, ale idcerky vtanci cvičit, atehdy se tančila vKostelci nad Labem polka poprvé…“

„Strejček Nimra koupil šimla zapůl páta tolaru…“ Karel Petr Kheil se přistihl, jak si vduchu prozpěvuje veselou melodii, nakterou už omasopustu 1831 tančila celá Praha, apolka dál pokračovala dosvěta. Vroce 1839 pronikla doVídně aorok později dobyla Paříž. „Polka jede…,“ básnil Jan Neruda, jmenovec kosteleckého kantora.

Obyvatelé Odoleny Vody, kam se poletech Josef Neruda uchýlil, když přenechal ukazovátko irákosku vKostelci nad Labem svému synovi, si mezi sebou povídali, jaké bohatství musejí staří Nerudovi mít, když se polka hraje natolika zábavách vcelém světě. Sousedé věděli, že si starý kantor pravidelně ukládal nějakou tu zlatku domělnické spořitelny. Navíc leckomu půjčoval malé částky peněz avjeho pozůstalosti se našly dlužní úpisy vcelkové částce 3300 zlatých. Podle sdělení jednoho ze synů Josefa Nerudy našla se pootcově smrti vjeho bytě spořitelní knížka sčástkou 4610 zlatých. Údajné bohatství řídícího učitele naodpočinku vyvolávalo závist apřitahovalo pomluvy. Staří manželé Nerudovi prý nežili vnejlepší shodě. Mnozí slýchávali zjejich bytu křik ahlasité hádky.

Také vden vraždy večer, asi oosmé hodině, uslyšeli spolubydlící zdomku č.59 zoufalý výkřik: „Ježíšmarjájosef!“ Vyběhli nadvorek, ale nikdo se neodvážil přistoupit kbytu Nerudových. Pochvíli se vrátili dobezpečí svých domovů.

Odvě hodiny později se vracel syn jednoho znájemníků Josef Singer zhospody. Bylo mu divné, že uNerudových jsou otevřeny dveře dobytu. Znovu svolal obyvatele domku. Opatrně vstoupili dobytu. Vpředsíni uviděli Josefu Nerudovou ležící vkrvi avevedlejším pokoji ležel nazemi její nebohý manžel. Josef Neruda zemřel na místě, jeho manželka skonala až druhý den vnemocnici, aniž však promluvila. Přivolaný četnický závodčí Bezděk popisoval: „Stopy odkrve se nalézaly již vevorhause nacihlách až udveří abyla krev stříkaná inazdi, vpokoji pak samém byla krev vloužích oddveří kolem kamen až kzadnímu šifonéru (pozn. autora: skříni) (…) Věci vpříbytku byly vevelkém nepořádku.“

Nikdo nepochyboval otom, že Neruda ajeho žena byli zavražděni. Vražda tato byla provedena dle uznání lékařského tupým nástrojem, asice buď kladivem, aneb sekerou, psal Pražský denník. Podle pitevní zprávy byl Josef Neruda udeřen osmkrát, jeho žena utrpěla čtrnáct ran. Musela se zřejmě bránit, neb má naruce modřiny avzaťaté pěsti držela chumáč cizích vlasů (…) Také starý Neruda musel se tuze bránit, neb má prst ulevé ruky proseknutý, uvažoval zpravodaj Pražského denníku adále pokračoval: Vrah prohledal šatník aprádelník, nenašel však knížku spořitelní vknihovně uloženou. Byl vesvé práci nejspíše vyrušen, neboť neměl ani času vytáhnout Nerudovi zlaté hodinky sřetízkem zkapsy. Skutečně viděla dcera Singrova (Samuela Singera, souseda Nerudových) stín prchajícího člověka. Pravděpodobně si vzal, vesnaze aby jej vetmě nikdo nepoznal, nasebe Nerudův plášť aklobouk, které později našli četníci vnedalekém lesíku.

Svědci viděli ještě vpůl osmé Josefu Nerudovou, jak šla dosousedního Kubovcova hostince pro pivo. Všechny udivovalo, že jindy tak uzavření Nerudovi otevřeli dveře odbytu neznámému návštěvníkovi.

Ještě vnoci začali četníci pátrat pookolí. Prohledali místa, kde se častěji zdržovali tuláci avagabundi, ale bez výsledku.

Příští den byla Květná neděle (9. 4.). Hned ráno přišel začetníky košíkář Václav Mládek audával, že hned poránu potkal vkořalně UGebrů nádeníka Josefa Pavlíka, najehož oblečení viděl zřetelné stopy pokrvi. Četníci se vydali dotovárny, kde podezřelý bydlel se svou matkou. Josef Pavlík neměl dobrou pověst. Závodčí Bezděk popisoval Pavlíka jako „osobu odvážlivou, nebezpečnou, které se veVodolce každý bojí“. Bývalý voják Benedekova pluku byl vminulosti dvakrát trestán zakrádež. DoVodolky se vrátil teprve před rokem. Živil se příležitostnými pracemi jako nádeník. Ředitel cukrovaru jej chtěl zaměstnat jako sluhu, ale pro drobné krádeže ho propustil. Vykládal sousedům vOdoleně Vodě, že chrání jejich majetek, apožadoval nadrobné platby, ale nikdo mu nevěřil. Farář ho viděl nahřbitově ukostela se střelnou zbraní, ale Pavlík se vymlouval, že chodí střílet vrabce, což říkal ipři výslechu. Proslýchalo se, že vyhrožoval zapálením obce, ale při vyšetřování uokresní soudu vKarlíně mu nic nedokázali. Podle některých svědků prý dokonce vyhrožoval nebohému učiteli Nerudovi zastřelením, neboť Kurtison, jak se Nerudovi přezdívalo, byl spolu sbývalým farářem vinen, že Pavlíka odvedli navojnu, kde sloužil celých dvanáct let. Představenstvo obce oněm psalo, že se vždy jevil „co osoba nebezpečná, drzá, spupná, bouřlivá, zvláště zohledů náboženských velmi surově se ukázal“. Víckrát byla trestána iPavlíkova třiasedmdesátiletá matka Alžběta.

Je těžké zakrýt skvrny odkrve našatech, když chudý člověk má jen jedno oblečení. Navíc uviděli četníci, že Pavlík má poškrábané ruce ašpatně umytou krev inauchu. Marně se Pavlík vymlouval, že se odkrve zašpinil při řezání kostí, když vypomáhal vcukrovaru, nebo že se mu před nedávnem spustila krev znosu. Jeden zčetníků se porozhlédl poobydlí amezi pelestí apeřinami uviděl zakrvácenou obálku, vekteré mohly být uloupené peníze. Vpředsíni zašpalkem nadřevo našel sekyru: „Jak jsem ji doruky vzal, tak jsem viděl, že jest zamazaná odčerstvé krve. (…) Musím zde uvésti, že také porovnávali jsme nalezenou uPavlíka sekerku, ač tvrdil, že ikrvavé stopy načepeli aželeze vevelkém množství schledané odkostí, které tluče, pochází, je sekerou ztovárny skterou se tato práce koná, to však byly pouze naželeze nepatrné části masité, nikoli však odkrve stříkané tekuté, azvláště nebylo nasekeře tovární načepeli pozorování takových skvrn, jako nasekeře Pavlíkové.

Vkapse jeho kabátu nalezli jsme barevný řasený šátek silně krví rozetřenou zamazaný asice odutírání krve, ataké jsem se přesvědčil, podle stop, že topůrko jeho sekery bylo smité (Sic!), poněvadž byla krev mezi těmi rozškrábaninama docela dobře kpozorování,“ vypověděl doprotokolu závodčí Karel Pivnička. Četníci měli svého pachatele.

„Pavlíka jsem přivedl donašich kasáren, kde jsem jej zevrubně prohlížel zapřítomnosti ředitele továrny aschledal (sic!) jsem ještě ucho aprostřed. části před uchem stopy stříknuté krve ještě dosti čerstvé. Krev byla červená, tekutá, ostatek jsem již vobličeji nenalezl, jeho ruce však byly krvavé apoškrábané. Našatech, nazádech anapřed narozličných místech, ano inačepici, nalézaly se skvrny krvavé, ještě dosti lesklé, asice stříknuté, nerozmazané atakové přischlé, nýbrž, jak jsem udal, čerstvé. Nakalhotech nalézali (sic!) se místa, kde bylo patrně vidět , že si místa ta dílem mil (sic!), dílem pral.“ Načetníkův dotaz, odkud pocházejí skvrny naPavlíkově oblečení, zatčený tvrdil, že „odtlučení kostí aže také as před 4 nedělemi pomáhal uČernýho zabíjet.“ Otom, že by byl znosu krvácel, však neříkal nic.

Vpondělí přijela doOdoleny Vody komise, kterou vedl soudní adjunkt Arnošt Fritz. Zasypal podezřelého otázkami, ale Pavlík se nepřiznával. Vykládal, že vsobotu (8. 4.) zašel nejprve naskleničku keGebrům apotom poseděl vhospodě UČerných. Vypil půllitr piva auž před devátou byl doma. Krátce popříchodu šel spát apocelou noc neopustil domov. Vneděli ráno si dal UGebrů dva půlžejdlíky kořalky apak se vydal dotovárny, kde měl navážet uhlí. Tam taky pro něho přišli četníci. „Já jsem nic neudělal, já se kničemu nepřiznám,“ neustále opakoval.

Soudní komise najeho řeči nic nedala, zvláště když se dověděla osvědectví dvou vodolenských děvčat, která vsobotu večer viděla obviněného, jak kráčel nadruhou stranu odsvého obydlí amířil přes náves směrem kNerudovým. Zůstávalo bez vysvětlení, proč Nerudová otevřela člověku, snímž se běžně nestýkali, ale ojehož neurvalosti už dost slyšeli. Soudní komise došla kzávěru, že má dost důkazů ovině Josefa Pavlíka, atak obviněného vzali sebou doPrahy aumístili ho dovyšetřovací vazby.

Ponávratu doPrahy si vyšetřující soudce Arnošt Fritz nechal přivést zatčeného Pavlíka. Spolu se zapisovatelem Schneidrem si prohlíželi třicátníka střední postavy skulatým obličejem, který zdobil malý knírek. Před drahným časem ztratil Josef Pavlík otce anyní žil smatkou aneprovdanou sestrou vOdoleně Vodě, tedy veVodolce – jak se tenkrát říkalo. Doškoly přestal chodit už vedvanácti letech anějakou dobu pásl ovce nastatku vnedaleké Kopči aleckde nádeničil, aby si přivydělal. Vroce 1861 byl odveden kpražskému 28. pluku. Navojně zůstal dvanáct roků, prodělal válku vItálii (1866) a, jak vícekrát opakoval, pocelou dobu služby nebyl trestán! Krátce popropuštění se vjeho rejstříku objevily první záznamy. VPraze si odseděl šest měsíců pro krádež ataké mu byl soudem vKarlíně vyměřen čtyřiadvacetihodinový trest zamajetkový přečin. VeVodolce ho rádi neměli – byl divoký ačastokrát lidem vyhrožoval, někteří ho dokonce obviňovali ze žhářství. Tamní obyvatelé se ho snažili zbavit, atak ho nakonec naobecní náklady poslali nadva roky dodonucovací pracovny (pozn. redaktora: jednalo se oveřejné ústavy, které mají osoby kpráci způsobilé, však jí se štítící nebo jinak nespořádaný život vedoucí [žebráky, tuláky, nevěstky at. p.] donucením ku pravidelné práci, působením náboženským avyučováním naváděti ku spořádanému životu, cit. Ottův slovník naučný).

Dorodné obce se vrátil vroce 1875 azačal tam nádeničit vmístním cukrovaru – tloukl kosti, které se používaly načištění cukru, nakládal askládal vozy se zbožím, uhlím asdalšími potřebami. Pokus zaměstnat ho jako sloužícího vdomácnosti ředitele Veselského skončil nedobře – drobnými krádežemi, ze kterých všichni podezírali právě Pavlíka. Jako pomocný dělník dostával 55 krejcarů denně (tj. necelé 4 zlatky týdně). Jeden zlatý platil matce nadomácnost azbytek většinou propil vhospodě, kde zpravidla pil nasekeru. Nahospodařit si nedokázal nic.

Soudní adjunkt Fritz se zadíval doPavlíkových očí, jako by se znich snažil vyčíst něco podezřelého, apak položil první otázku. „Udejte, kde jste se 8.dubna pocelý den zdržoval ačím jste se zaměstnával,“ pronesl klidným hlasem. Josef Pavlík odpovídal snetrpělivostí člověka, který jako by říkal všechno už jsem pověděl četníkům, tak co ještě chcete, ale pak spustil. Jeho výpověď zapsal soudní praktikant Schneider, jenž zrovna nevynikal včeském pravopise, jak prozrazují mnohé chyby:

Já jsem vsobotu pracoval vtovárně, kosti tloukl apálil sjistým Tříškou aZádou. As v10 ½ hodin dopoledne jel jsem doOužic pro uhlí as s8 dělníky avrátili jsme se k6. hodině večer. Po6. hodině odešel jsem ztovárny kžidovi Gebrovi nakořalku, kdo tam ještě byl nevím, po7 hodině šel jsem odtamtud, tam jsem vypil 3 půlžejdlíky kořalky, zaplatil jsem penězmy, které jsem dostal, as 3zl. 70 kr., pak jsem šel dohospody kČerným, kde jsem zůstal až do8 hodiny, pil jsem tam ½ litru piva, kdo tam byl to se nepamatuji ašel jsem sám domu, před 9 hodinou jsem přišel domu, ulehl jsem aspal jsem dorána do½ šesté neb 6 hodin. Vneděli o6 hod. jsem šel zase dokořalny Gebrovy, kde jsem vypil 2 žejdlíky kořalky, šel jsem dotovárny, kde jsem nakládal avozil uhlí aby jsem pak zatknut.

Fritz se ubezpečil, že Pavlík zná důvod svého zatčení, arovnou ho vyzval: „Jste-li toho činu skutečně viným, tedy vás vyzývám, poněvadž ulevíte nejen vašemu svědomí, nýbrž izákonné okolnosti upřímného se vyznání pro sebe míti budete.“

Ale Josef Pavlík trval nasvém: „Já jsem ten čin nespáchal.“

Vyšetřující soudce porovnal výpovědi zatčeného Pavlíka sjednotlivými svědectvími. Rekonstruoval znich pohyb Josefa Pavlíka vden vraždy (8. 4.). Vefabrice poránu tloukl kosti, ale záhy jej poslali doÚžic, aby nanádraží naložil uhlí adovezl je doVodolky. Vraceli se přes Postřižín, kde bydlela vdova Anežka Hemská, kterou si chtěl oVelikonocích Pavlík brát, ikdyž mu nasvatbu chyběly peníze. Shodil tam pořádný kus uhlí zvozu, ale úředník, kterého poslali svozem doÚžic, to zpozoroval, nechal zastavit adonutil Pavlíka balvan naložit zpátky. Kolem šesté dojeli doOdoleny Vody. Pavlík si vyzvedl zbytek výplaty (něco přes dvě zlaté zcelkové částky tří zlatých a85 krejcarů), nachvíli se zastavil doma azakrátko se vydal dovsi. (Matka asestra, snimiž žil vjedné domácnosti, zalhaly, že snimi povečeřel abrzy šel spát.)

Nejprve zašel dokořalny keGebrům. Zapravil dluh zacelý týden, dal si obvyklé tři žejdlíky šnapsu aodešel dohospody UČerných. Hospodská Antonie Černá pozorovala, že už má upito, což před ní potvrzoval iSamuel Geber. Pavlík si poručil pivo atiše vkoutku upíjel. Ostatní hosté sním mnoho řečí nenadělali: „Pavlík tady žádného kamaráda neměl, poněvadž byl kořala ašpatný chlap, atak se mu každý vyhýbal,“ vyprávěl vyšetřujícímu soudci jednatřicetiletý zedník Josef Houda.

Hospodská vykládala vyšetřujícímu soudci: „Vsobotu osmého toho měsíce přišel Pavlík as ksedmé hodině apozorovala jsem dle celého jeho počínání, že již jest napilý, neb se smál ustavičně, chodil kolem stolu avypil, aniž by si sedl, dva půllitry piva, zaplatil deset krejcarů zapivo aodešel, mohlo být as půl osmé. Kam šel, jak oblečen byl, jestli něco nesl, zvláště sekerku – otom nemohu žádnou podati zprávu. Když Pavlík přišel, žádal namně, zdali něco kvečeři mám, já však mu odpověděla, že nemám než erteple, ty on nechtěl.“ Podobně jako hospodská vypovídal ijejí manžel. Zatímco Pavlík trval natom, že odešel už krátce posedmé azamířil rovnou domů.

Jeho tvrzení zpochybnila také třináctiletá Rosalie Zelenková, která spolu se svou kamarádkou Kateřinou Antošovou šla večer, když už svítil měsíček, koupit uhlí. „UKubicové stodoly viděly jsme jíti zjeho stavení naDřínskou silnici Pavlíka, my jsme šly zrovna okolo něho, pozdravily jsme jej, on nám ale nepoděkoval, on měl hlavu sklopenou aruce měl, jako kdyby měl vkapse uzel zástěrou přikrytý. Jak oblečen byl, toho jsem si nevšimla, ataké nevím, jestli něco nesl.“ Pavlík dlouho prohlašoval svědectví mladé dívky zavýmysl, ale později před soudem už mluvil jinak.

Obviněný nepopíral, že mohl mít nasvých šatech krev, ale zároveň tvrdil (stejně jako už předtím vypověděl četníkům), že se zašpinil odkrvavých kostí, které vcukrovaru sekal. Nádeník Josef Záda, který sPavlíkem pracoval, odmítal: „Já pracuji již přes tři neděle při kostích, které společně sPavlíkem tlučeme, nikdy jsem až posud nepozoroval, že by ztěch kostí nějaká krev červená vystřikovala, někdy vystříkne taková šťáva, která vypadá jako materie, ta však nedělá žádné červené skvrny.“ Nepozoroval nikdy, že by Pavlíkovi stříkala znosu krev (jak obviněný tvrdil), aoden později (12. 4.) ještě dodal: „Já musím ještě to podotknout, že Pavlík ani kosti netloukl, nýbrž já aTříska (další nádeník, který sPavlíkem pracoval), aPavlík jen kosti lopatou odhazoval, takže ani naněj nic stříkat nemohlo.“

Vyšetřující soudce zvažoval imožnost, že by viditelná zranění, která měl Pavlík narukou, pocházela ododletujících úlomků kostí. „To není žádná pravda,“ rozhorleně odmítal Josef Záda. „Já nemám nasvých rukou odkostí žádné poranění. To jest spíše možno, že by jednomu vlítla kůstka dooka,“ prohlašoval též zkušený cukrovarský pracovník Josef Tříska, jenž také odmítal, že by zroztloukaných kostí stříkala krev.

Později (13.5. 1876) Pavlíkovy výklady opůvodu skvrn naoblečení vyloučili lučební odborníci farmaceut prof.dr.Josef Lerch aprof.dr.August Krell: „Sděluji Vám ještě výsledek chemického vyšetřování,“ obrátil se naobviněného vyšetřující soudce Fritz, „dle kterého zjištěno jest, že navašem oděvu celém liší se skvrny pocházející ze špíny, pak ale ostatní skvrny našatstvu, asice nakabátu, kalhotech, vestě, šále, že pocházejí odkrve zcela čerstvé, stříkané, pak že vaše udání ani ohledně toho, že odkosti ty skvrny pochází, ani že pochází odkrvácení znosu napravdě se nezakládá, an zkosti žádná krev nestříká apři krvácení znosu krev zcela jinak vypadá anemohla by býti shledaná vtěch místech kde skutečně navašich šatech nalezená byla. Jest to opět důvodné podezření, když se ostatní okolnosti uváží, že nikdo jiný než vy vraždu namanželích Nerudových jste spáchal, avybízím vás kupřímnému vyznání, aby se aspoň shledalo, že činu svého litujete.“

Josef Pavlík však trval nasvém: „Já jsem nic neudělal, já se kničemu nepřiznám.“

Nikdo nepochyboval otom, že motivem pro nelidský čin Josefa Pavlíka byly peníze. Vykládal, že se chce ženit aže dozačátku manželství potřebuje alespoň dvacet zlatých. Žádné úspory neměl. Matka ho odmítla, ostatně kde by chudá vdova, ukteré kromě syna, nedávno propuštěného zdonucovací pracovny, žila dcera sdítětem, kněmuž se jeho otec neznal. Zmíněný zedník Houda vykládal, jak se odsvé ženy doslechl, že Pavlíkova matka odmítla synovi půjčit oněch dvacet zlatých nasvatbu aodkázala ho naKurtisona.

„Atak si začal brousit sekerku aožral se, však přece nato brzy usnul,“ vyprávěla prý matka Pavlíková uHoudů. Zakrvácenou obálku, vekteré mohlo být několik uloupených zlatek, našel četník Bezděk při domovní prohlídce vbytě Pavlíkových. Něco málo také předal obviněný sestře, která mu načetnickou stanici přinesla čisté prádlo. Nikdo nevěřil, že by peníze pocházely zPavlíkových úspor.

Obviněnému přitěžovala špatná pověst, kterou měl vOdoleně Vodě. Ředitel cukrovaru Emil Veselský považoval Pavlíka odpočátku zapachatele: „Co dojeho povahy mohu uvésti, že jest velmi potměšilý, odvážlivý aznám jej zevrubně zdřívějších dob, neb předsevzal jsem si jej přivésti popožárech zde vzniklých, kde on všeobecně zapachatele považován byl, najinou cestu, vzal jsem jej doslužby jako sloužícího astál si umě dobře, dostával úplnou stravu apřišel si napeníze, skterými však hospodařiti nevěděl, aje propil. Zato dobrodiní, které jsem mu prokázal, vyhrožoval mně amé manželce, když napilý byl, zabitím vícekráte, takže konečně nucen jsem se viděl jej zmé osobní služby propustiti.“

Podobně hovořil idůchodní Jan Schottek, který vcukrovaru zastával funkci pokladníka: „Co Pavlíka znám, znám jej co člověka lenivého aožralého, který se hrubší práci vyhýbá ajen pohodlně živ býti chtěl, adržím ho začlověka každé špatnosti schopného.“

Při dalším výslechu (16. 4.) se vyšetřující soudce zaměřil načasové údaje udávané Pavlíkem. Nesouhlasily svýpověďmi svědků, kteří obviněného zahlédli vosudnou sobotu večer. Adjunkt Fritz se vydal kočárem doOdoleny Vody, pečlivě odkrokoval jednotlivé vzdálenosti asrovnal je snáčrtem, který zhotovil četnický závodčí Pivnička. Sotva přivedli Pavlíka dojeho kanceláře kdalšímu výslechu, ihned vypálil: „Vy jste udal, že jste poosmé hodině odČerných zhostince vyšel aže jste podeváté hodině domů přišel, dálka odhostince Černých až kvašemu bytu obnáší mnou měřená sto sedmdesát kroků, takže byste byl hodinu natěch sto sedmdesát kroků potřeboval.“

Praktikant Schneider zaznamenal Pavlíkovu odpověď.

Já jsem se nahodiny akorád nekoukl anevím vkolik hodin akorád odČerných jsem vyšel, ono mohlo být ipo½ 9 hodině.

Obviněný zapíral, jak se dalo. Odmítal tvrzení svědkyň, které ho vten den potkaly:

„Jsou tu však dva lidé, kteří vás viděli kosmé hodině, když jste zase šel odvašeho bytu kstavení pana učitele Nerudy apotkali vás uKubovicový stodoly.“

„To jest lež. Já tamto nejdu, nemám tamtady cestu.“

„Ti dva svědkové vás dobře poznali, neb bylo světlo, šel jste, ruce maje pod zástěrou, apozdravili vás.“

„To jest lež.“

„Byla to děvčata Antošová aZelenková, která nemají pražádných příčin proti vám falešně udávati, ata vás pozdravila avy jste jim ani nepoděkoval.“

„To jsem asi možná zapomněl.“

Vestejném tónu pokračoval Pavlíkův výslech dál. Vyšetřující soudce nacházel idalší mezery vjeho výpovědích. Zcela jinak mluvily jeho matka asestra. Podle Pavlíka již spaly, ale ony vypovídaly jinak – sestra dokonce tvrdila, že obviňovaný bratr přišel domů ošesté aže potom už nikam neodešel. Matka zase hovořila odeváté hodině. Žádná se však nezmiňovala, že by se Josefu Pavlíkovi spustila krev znosu, jak udával, když se ho vyšetřující ptal naskvrny, jež se objevily najeho oblečení, adokonce snad ivobličeji.

„Svědci souhlasně však tvrdí, že skvrny navašem obličeji anarukou shledané nedali naně dojem krve pocházející snad utřené, nýbrž krve vobličeji stříknuté, asice tak, jak jeden svědek tvrdí, jako jsou nakřížích unašeho spasitele, ajiný tvrdí, že to byly kapky velké jako čočky. Všichni souhlasí však vtom, že to byla krev tekutá stříknutá, ještě lesklá, tedy nedávno vobličej přišla.“

„Já to těm lidem nemůžu zabraňovat, jak si to vysvětlují oni.“

„Navašem obleku, který jste vneděli ráno nasobě měl akterý vám, jak jste sám udal, odčetníků odejmut byl, bylo, jak soudní lékařové potvrdili, nalezeno odčepice až nakalhotech aspodních kalhotech známky krve stříknuté, čerstvé,“ pokračoval Arnošt Fritz aJosef Pavlík tvrdošíjně odpovídal: „To muselo pocházet odkrve znosu.“

Vyšetřující soudce přicházel se stále novými argumenty, které popíraly Pavlíkova tvrzení. Odborníci isvědci vyvraceli jeho výmluvy, že stopy krve mohly pocházet zkostí, které vcukrovaru roztloukal, ze zabíjačky, při které pomáhal, odkrvácení znosu, poněmž se však nenašly nikde stopy. A. Fritz marně dokazoval svému protivníkovi, že peníze, které uněj našli četníci, nemohly pocházet zvýplaty, nebo dokonce zúspor. Způsob, jakým byly bankovky poskládané, připomínal puntičkářkého učitele Nerudu, což potvrdil ijeho syn. Pavlík popíral, že by snad vminulosti někomu, natož Nerudovi, vyhrožoval: „Já otom nevím, že bych sním míval nějakou mrzutost.“ Podobně se vyslovoval iodalších obyvatelích Odoleny Vody, snimiž měl mít spory nebo jimž snad mohl ublížit. Naargumenty vyšetřujícího soudce odpovídal: „Oni lžou,“ nebo případně: „To je všecko lež.“ Kničemu se nepřiznával.

…aposlední slovo je vtextu zákoníku zvýrazněno.