Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Hynek Klimek

Strašidlář
Mezi námi přízraky

Ilustrace: Zdeňka Študlarová

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 5886. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Jan Šístek
Počet stran 64
První vydání, Praha 2015

Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2015

ISBN 978-80-247-9797-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-9798-4 (ePub)
ISBN 978-80-247-5401-7 (print)

Průvodce se představuje

Jmenuji se Ignác, pocházím z Prahy a ve svém vyprávění vás zavedu do světa přízraků. Sám jsem jedním z nich. Podobně jako mnozí z nás, i já jsem býval člověkem, ale přestože jsem měl možnost stát se potřebným a prospěšným svým současníkům, promarnil jsem ji. Dopustil jsem se neodpustitelné chyby, a proto moje duše nenalezla klid a bloumá nadále místy, kde jsem žil.

Můj táta byl známý lékárník a vážený občan. Ve svém oboru se dokonale vyznal a jeho lékárna byla věhlasná. Znali ji nejen Pražané, ale vyhledávali ji i lidé odjinud, když se po širém kraji rozkřiklo, že můj otec dokáže nemocným vždy dobře poradit, co jim uleví a pomůže.

Vedl mě k tomu, abych se stal jeho následovníkem. Zpočátku mě to bavilo i těšilo, a to mi vydrželo dlouhé roky. Jenomže na prahu dospělosti mě začalo bavit i něco jiného než lékárna a medikamenty, které mě táta učil připravovat potřebným. Líbila se mi pohledná děvčata a zábavy, na nichž jsem si s nimi mohl zatancovat. I rozmařilé pitky s kamarády v hospodách. Těšilo mě to čím dál víc, třebaže se na mě kvůli tomu nejenom otec, ale i matka zlobili. Vyčítali mi, že se rozmařilým radovánkám věnuji víc než učení a práci v lékárně. Jenomže já jejich dobře míněného nabádání a napomínání nedbal. Měl jsem svou hlavu a zábavy s děvčaty a také v hospodách mě těšily čím dál víc než práce v lékárně a studium.

Můj prospěch ve škole se horšil a na univerzitu mě nepřijali. Rodiče to velmi zarmoutilo. Pak mi umřela máma a nedlouho po ní i táta. Asi k tomu napomohlo trápení, které se mnou měli. Smutek nad jejich ztrátou jsem se snažil zaplašit v pochybných radovánkách. Pozvolna jsem prohýřil veškerý majetek, který mi po rodičích zůstal. I s rodným domem, lékárnou a veškerým jejím vybavením. Stal se ze mne žebrák.

Kamarádíčci z hospod, za které jsem často platíval útratu, se pojednou vytratili. I do té doby přítulná děvčata mě odbývala a nechtěla se mnou nic mít. Namísto vrcholu, na který jsem mohl dojít, jsem poznal dno lidského života. Pozdě jsem pochopil svou nerozvážnost. Trápil jsem se, ale nikdo mě nelitoval. Vždyť jsem si za bídu, která se stala mou jedinou věrnou společnicí, mohl sám. V zimě, prožité na ulicích a v chatrném opuštěném přístřešku na okraji města, jsem onemocněl a jara se nedožil. Není divu, že můj duch nenalezl posmrtný klid. Stal jsem se smutným přízrakem.

Můj příklad snad jiné odradí od toho, aby promrhali svůj talent a možnosti tak jako já. To je mou jedinou útěchou v krutém údělu být smutným přízrakem.

Občas nás přízraky někdo zahlédne a může se stát, že se s námi i setká tváří v tvář. Takových, jako jsem já, i většiny bílých paní, o kterých vám už ale vyprávěla jedna z nich v úvodním dílu Strašidlářů o hradních strašidlech, a mnohých dalších z nás, se nikdo bát nemusí. Nikdy nikomu neublížíme. A jestli někoho vyděsí náš zjev, za to nemůžeme. Je to jeho zbytečný problém. Nemá být strašpytel.

Okostlivci zUniverzity Karlovy

Podobně jako já dopadl ipedel, jak se říkávalo školníkům, zUniverzity Karlovy. Také měl rád veselou společnost avětšinu večerů, často až do pozdní noci, trávil vhospodě. Cítil se vní mnohem lépe než ve skromně zařízené, malé světničce, kterou vsousedství univerzity obýval.

Ve společnosti hospodských kumpánů se mu líbilo tak, že si ani nenašel žádné děvče, se kterým by navázal vážnou známost. Popravdě, párkrát sice narazil na dívku, která se mu líbila, ale protože pivo, jemuž nedokázal odolat, mu bylo milejší, každá se sním záhy rozešla.

Mzda, kterou pobíral, nebyla natolik vysoká, aby mohl vhospodě vysedávat každodenně. Koncem každého měsíce nemíval vkapse ani krejcar, třel bídu aposezení vmilovaném prostředí si až do další výplaty musel odpustit.

Jednou se pak stalo, že zaslechl rozhovor dvou profesorů zfakulty medicíny, kteří si stýskali, že je nezbytné opakovaně odložit plánovanou výuku studentů vpitevně. Vždyť jim už po řadu dnů nepřivezli žádné tělo, na kterém by bylo možné pitvu provést.

Pražský kat vtom čase už dlouho neměl práci akromě těl popravených hrdlořezů adalších lumpů, kteří provedli něco obzvlášť hanebného, již drahnou dobu žádné jiné na univerzitu knázorné výuce studentů medicíny nedostali.

„Promiňte, slovutní pánové, že jsem vyslechl vaše slova. Mluvili jste ale tak hlasitě, že jsem nemohl přeslechnout, očem si povídáte,“ vmísil se pedel opatrně do rozhovoru profesorů.

„Avy byste nám snad ktomu chtěl něco říci?“ zeptal se ho nevraživě jeden zvyrušených profesorů.