Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Andy Puddicombe

Ukliďte si v hlavě
stačí 10 minut denně

Přeloženo z anglického originálu knihy Andyho Puddicomba Get Some Headspace,
vydaného nakladatelstvím Hodder & Stoughton, Velká Británie, 2011.
Autorem knihy je Andy Puddicombe podle „the Copyright, Designs and Patents Act 1988“.
Copyright © Andy Puddicombe 2011
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6054. publikaci

Překlad Mgr. Lenka Vlčková
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Eva Hradiláková
Formát ePub Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Zuzana Böhmová
Počet stran 208
První vydání, Praha 2016
Vytiskla tiskárna Printo, Ostrava

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-247-5920-3 (ePub)
ISBN 978-80-247-5919-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5652-3 (print)

O autorovi

Andy Puddicombe je diplomovaný meditační konzultant a bývalý buddhistický mnich. V době, kdy se učil meditovat, objel celý svět. V roce 2004 se vrátil do Velké Británie a založil projekt Headspace. Cíl byl jednoduchý – zbavit meditaci zažitých mýtů a zpřístupnit ji co největšímu počtu lidí.

Poděkování

Lidí, kterým bych rád poděkoval za to, že mi pomohli s uskutečněním tohoto projektu, je spousta, ale předně jsou to mistři meditace, se kterými jsem měl to štěstí studovat v klášterech a meditačních centrech po celém světě. Bez poznatků, které mi předali tito znamenití lidé, a bez meditačních tradic, které zosobňují, bych nebyl schopen tuto knihu napsat. Rád bych poděkoval především Donalu Creedonovi za jeho dlouholeté vedení, laskavost a nedocenitelné přátelství.

Dále chci poděkovat své redaktorce Hannah Blackové a celému týmu vydavatelství Hodder & Stoughton za velice příjemnou zkušenost. Mé díky patří také Antonymu Toppingovi z literární agentury Greene and Heaton a Richi Piersonovi a Marii Schonfeldové z projektu Headspace za korektury toho, co jsem napsal, a za všechny jejich cenné rady. A děkuji konečně i Nickovi Begleymu za to, že se velkou měrou podílel na oddílech této knihy, které se věnují vědeckému výzkumu.

Chtěl bych ještě věnovat zvláštní poděkování Ianovi Piersonovi, Mishovi Abramovi a Marcusovi Cooperovi za to, jak vlídně a velkoryse podpořili projekt Headspace. Za všechny z Headspace mohu říct, že vám nedovedeme dost poděkovat.

Nakonec chci poděkovat své rodině a přátelům za nadšení, s jakým podpořili tuto knihu a celý projekt Headspace. Děkuji zejména své partnerce Lucindě Insall-Jonesové za její lásku, trpělivost a neotřesitelnou víru ve všechno, co dělám. Je to pro mě velice důležité.

1. Než začneme…

Bylo už hodně po půlnoci. Seděl jsem nahoře na zdi adíval se dolů. Vysoké borovice, které rostly vevnitř vzahradě, mi ve tmě zakrývaly skoro celý výhled, přesto jsem nemohl odolat nutkání naposledy se ohlédnout azkontrolovat, jestli za mnou někdo nejde. Jak jsem se na zdi ocitl? Znovu jsem se podíval dolů. Od chodníku mě dělilo něco přes čtyři metry. Možná to nevypadá tak vysoko, jenže vrozpadajících se sandálech av oblečení, které jsem si bral na noc, jsem se při myšlence, že bych na chodník skočil, rozechvěl. Co mě to napadlo vzít si sandály? Zastrčil jsem si je za kalhoty, když jsem se potichu plížil zkláštera, abych nevzbudil žádného zostatních mnichů. Odešel jsem do kláštera rozjímat oživotě, ateď tady lezu po zdi, rozjímám nad sandály achystám se skočit zpátky do světa.

Takhle to nemělo být. Už dřív jsem se připravoval na to, že ze mě bude buddhistický mnich, adokonce na mnohem méně vlídných místech. Vostatních klášterech ale panovala ve spojitosti stím, co lze popsat jedině jako ne vždy snadný, zato velice naplňující způsob života, laskavější atmosféra. Vtomto klášteře to bylo jiné. Tento se lišil od všech ostatních buddhistických klášterů. Byl jsem tu zavřený ve dne vnoci, obklopený vysokými kamennými zdmi anaprosto bez možnosti spojit se skýmkoli venku, takže jsem si občas připadal spíš jako ve vězení. Mohl jsem si za to samozřejmě sám, přišel jsem nakonec ze své svobodné vůle. Jenže tradiční mnišství zkrátka není mafie. Obyčejně to není tak, že jakmile je zvás mnich, máte to na doživotí abez možnosti úniku. Vlastně tomu bývá naopak – buddhistické kláštery jsou známy svou tolerancí asoucitem. Jak to, že se teď chystám upláchnout atajně přelézt čtyři metry vysokou zeď? To pro mě bylo skutečně záhadou.

Všechno to začalo před několika lety, když jsem se rozhodl sbalit se avyrazit do Asie, aby se ze mě stal mnich. Byl jsem vté době na univerzitě astudoval na katedře tělesné výchovy asportu. Možná se bude zdát, že šlo oobrovskou životní změnu, ale pro mě to bylo jedno znejjednodušších rozhodnutí, jaká jsem kdy udělal. Moji přátelé apříbuzní už samozřejmě tolik pochopení neměli asnad si iříkali, že jsem totálně zešílel, ale přesto mě všichni vmém rozhodnutí podpořili. Na univerzitě to ovšem bylo jiné. Jakmile se tu novinu dověděl můj ročníkový vedoucí, doporučil mi, abych zašel kdoktorovi anechal si předepsat antidepresiva. Ikdyž jeho rada mohla být míněna velice dobře, neubránil jsem se dojmu, že mu uniká smysl mého počínání. Myslel si vážně, že onen pocit štěstí anaplnění, po kterém jsem toužil, najdu vlahvičce sprášky? Když jsem odcházel zjeho pracovny, řekl mi: „Andy, tohohle rozhodnutí budeš litovat do konce svého života.“ Jak se ukazuje, bylo to jedno znejlepších rozhodnutí, jaká jsem kdy udělal.

Teď si asi říkáte, co je to za člověka, že se najednou, ze dne na den, rozhodne vydat se do Asie astát se buddhistickým mnichem. Možná si představujete studenta, který se neúspěšně snaží sám sebe „vyléčit“, nebo „bohémského rebela“, který se staví proti konzumní společnosti. Skutečnost ale byla mnohem prozaičtější. Vté době jsem zápasil se svými myšlenkami. Nebyl to doslovný souboj, ale vyčerpávalo mě nekonečné přemýšlení. Připadalo mi, jako by moje mysl byla neustále zapnutá abez přestání pracovala, třeba jako lednička. Některé myšlenky se mi líbily. Spoustu myšlenek jsem nesnášel. Stejně tomu bylo semocemi. Jako by neustále přemýšlející hlava nestačila, vnímal jsem, jak stále zabředávám do zbytečných obav, zklamání asmutku. Nešlo onijak obrovské emoce, jenže měly tendenci vymykat se jednou za čas kontrole. Když se to přihodilo, nemohl jsem stím nic dělat. Zdálo se mi, jako bych byl těmto pocitům vydaný na milost anemilost, anaprosto mě vyváděly zmíry. Když jsem měl dobrý den, všechno bylo vpořádku. Ale když přišel špatný den, připadalo mi, že se mi hlava rozletí na kousky.

Připadalo mi, jako by moje mysl byla neustále zapnutá abez přestání pracovala, třeba jako lednička…

Vzhledem ktomu, jak silné tyto pocity bývaly, přepadávala mě touha svou mysl zkrotit. Netušil jsem, jak to správně zařídit, ale už jako školák jsem se dostal kmeditaci avěděl jsem, že nabízí možné řešení. Nechci, abyste si mysleli, že jsem byl zázračné dítě atrávil svoje dospívání tím, že jsem seděl se skříženýma nohama na podlaze, protože tak tomu určitě nebylo. Meditování jsem se začal naplno věnovat až vdobě, kdy mi bylo dvacet dva, ale úplně první okamžik, kdy se vmé hlavě něco posunulo (to bylo vjedenácti letech), mi zcela jistě ukázal, co všechno je možné. Moc rád bych tvrdil, že motivací ktomu, abych se přihlásil na první hodinu meditace, byla moje touha po tom, abych pochopil smysl života, jenže pravdou je, že jsem si nechtěl připadat odstrčený. Moji rodiče se zrovna rozešli amaminka se zapsala na šestitýdenní kurz meditace, aby se stím nějak vyrovnala. Když jsem zjistil, že moje sestra půjde sní, zeptal jsem se, jestli se můžu taky přidat.

Myslím, že poprvé, když jsem to zkusil, jsem měl zkrátka štěstí. Neměl jsem žádná očekávání, takže jsem si nemohl do svého prožitku promítnout žádné naděje nebo obavy. Ani vtak útlém věku není možné ignorovat změnu ve způsobu myšlení, kterou může meditace vyvolat. Nevím jistě, jestli jsem někdy předtím zažil klidnou mysl. Určitě jsem nikdy nevydržel sedět tak dlouho vklidu na jednom místě. Problém samozřejmě nastal, když jsem podruhé nebo potřetí nezažil při meditování to samé acítil se velice deprimovaný. Zdálo se mi, že čím víc jsem se snažil uvolnit, tím více jsem se od uvolnění vzdaloval. Takhle to tedy bylo smými meditačními začátky – zápasil jsem se svou myslí abyl jsem čím dál tím víc deprimovaný.

Když se teď podívám zpátky, vůbec mě to nepřekvapuje. Přístup, se kterým jsem se tehdy setkal, byl trochu „nekonvenční“, jestli mi rozumíte. Na hodinách se nemluvilo tak, jak to bylo běžné vosmdesátých letech 20. století, ale spíš jako vletech šedesátých, apoužívalo se tolik cizích slov, že jsem při hodinách přestával dávat pozor. Apak tu bylo to ustavičné připomínání, abychom se „jen uvolnili“ a„jen nechali věci plynout“. Jasně, ale kdybych tušil, jak se „jen uvolnit“ a„jen nechat věci plynout“, vůbec bych na lekce nechodil. Asedět vkuse 30 nebo 40 minut? Tak na to zapomeňte.

Tato zkušenost mě mohla od meditování dost dobře odradit na celý zbytek života. Důvodů, proč bych vněm měl pokračovat, moc nebylo. Moji sestru meditace nudila apřestala na hodiny chodit amoje maminka bojovala (stejně jako uvšech dalších věcí, kterým se chtěla věnovat) stím, aby si na ni našla čas. Pokud jde opodporu ze strany mých kamarádů, vůbec netuším, co mě to napadlo, že jsem otom řekl několika svým spolužákům. Když jsem dalšího rána vešel do třídy, uviděl jsem třicet studentů sedět na lavicích se zkříženýma nohama. Oči měli zavřené ajen svelkými obtížemi se jim dařilo zadržovat smích, když vyluzovali „óm“. Teď už se tomu směji, ale tehdy se mě to velice dotklo. Od té chvíle už jsem otom nikomu neřekl apo čase jsem smeditováním přestal. Kromě toho se pak objevil sport, dívky atajné pití alkoholu, takže bylo těžké si představit, že bych si našel chvilku na meditaci.

Možná si myslíte, že jsem byl vychováván způsobem, díky kterému pro mě byla cesta kmeditaci snazší. Možná mě vidíte jako exota, který chodí ve „zvonáčích“, nosí dlouhé vlasy svázané do culíku avoní kadidlem. Nebo si možná představujete, jak mě rodiče vyzvedávají ze školy ve staré dodávce Volkswagen pomalované květinami. Říkám to proto, že myslím, že je snadné sklouznout ktakovým závěrům, vzít za své mýty omeditaci adomnívat se, že meditování není pro každého. Ve skutečnosti jsem byl, myslím si, docela normální puberťák.

Pořád jsem se ochomýtal kolem meditace av osmnácti zažil krizi. Vmém životě proběhlo několik tragických událostí, ke kterým se ještě vrátím akteré daly meditaci úplně nový význam. Překonat zármutek je těžké vjakémkoli věku. Nikdo nás neučí, jak na to, neexistuje na to žádný recept avětšina znás se sním vypořádá tak nejlépe, jak dovede. Vmém případě to znamenalo, dělat to jediné, co jsem uměl – všechno vsobě potlačovat adoufat, že nikdy nebudu muset vnímat pocity ztráty asmutku, které se umých dveří objevily ve velice nevhodnou dobu.

Jenže stejně jako uostatních věcí platí, že čím více něčemu vzdorujete, tím větší napětí vytváříte. Atoto napětí musí dříve nebo později najít cestu ven. Přetočím video svého života oněkolik let dopředu ajsem na univerzitě. První rok jsem měl za sebou abylo obtížné si představit, co dalšího mi může život nabídnout. Jenže ono napětí, ony pocity, které jsem nechtěl zas aznovu vnímat, si začínaly nacházet cestičku ven. Ze začátku to bylo jenom nepříjemné, ale zanedlouho se zdálo, jako by se dotýkaly úplně všeho vmém životě. Sejít se smým vedoucím ročníku asdělit mu, že jsem se rozhodl odejít astát se mnichem, mi dělalo ty nejmenší starosti.

Čím více něčemu vzdorujeme, tím větší napětí vytváříme, atoto napětí musí dříve nebo později najít cestu ven.

Rodiče mě vychovali jako křesťana, ale když jsem začal dospívat, neměl jsem opravdový vztah kžádnému konkrétnímu náboženství. Přečetl jsem ovšem postupně dost knížek amůj dobrý kamarád často mluvil ofilozofii apsychologii buddhismu. Řekl bych, že mě to oslovilo natolik, že jsem buddhismus nepovažoval za náboženství. Příběhy omeditaci ao mniších amniškách, kteří dovedli ovládat svou mysl, zněly velice zajímavě – ne snad ani co do způsobu života, ale spíše co do výsledků.

Když se mě lidé ptají, jak se ze mě stal mnich, zní jejich otázka obyčejně takto: „Takže jsi došel na kopec, zabouchal na vrata ařekl, že chceš být mnich, jo?“ Ai když to bude znít směšně, bylo to přesně tak. Než si ale vnávalu nadšení sbalíte kufry, měl bych dodat, že to znamenalo ještě pár dalších věcí, třeba řadu let tréninku na pozici laika, po kterém následovala plnohodnotná příprava novice, po jejímž dokončení se lze se svolením svého učitele stát vysvěceným mnichem nebo sestrou.

Byl jsem velice netrpělivý achtěl hned najít toho správného učitele. Zkraje jsem se proto často přesouval zjednoho kláštera do dalšího az jedné země do druhé. Žil jsem vté době vIndii, Nepálu, Thajsku, vBarmě, vRusku, Polsku, Austrálii ave Skotsku, na svých cestách jsem projel spoustu dalších zemí, učil jsem se nové techniky, pokaždé jsem vycházel ztoho, co už jsem si osvojil, asnažil jsem se tyto techniky zapojit do svého života. Svýjimkou pevnosti obehnané zdí, ze které jsem měl právě seskočit, se ke mně všude, kde jsem žil, chovali přívětivě apřátelsky abyli nesmírně ochotní podpořit mě vmém učení. Anakonec se mi, díkybohu, podařilo najít správného učitele, nebo spíše skupinu učitelů, jak se ukázalo.

Chcete-li žít jako mnich, může vtom být háček – ne každý pochopí, co se skrývá za „vyholenou hlavou achozením vsukni“, akdyž se snažíte vyvracet mýty omeditaci před světským publikem amáte při tom na sobě mnišský háv (apřesně toto jsem dělával), může to vysílat dosti zmatené signály. Jedna věc je žít vmnišské komunitě nebo vmeditačním centru, kde pro lidi kolem vás není prostý oděv mnichů ničím divným, ale bydlet ve velkoměstě, to je něco jiného. Čím víc jsem slidmi mluvil oužitečnosti meditace, tím víc jsem zjišťoval, že mnozí se sice zoufale snažili najít způsob, jak se uvolnit, ale neseděl jim náboženský prvek, který ssebou automaticky přinášel můj oděv. Přáli si jednoduše zjistit, jak se vypořádat se životem azvládat stres – vpráci, vosobním životě ive své hlavě. Toužili znovu zažívat onen pocit otevřenosti, který si pamatovali zdětství, onu schopnost užívat si to, že žijí. Nestáli oduchovní osvícení ani nepotřebovali terapii. Chtěli jen vědět, jak „přepnout“, když přijdou domů zpráce, jak vnoci usnout, jak zlepšit své vztahy, jak nebýt podrážděný, smutný nebo naštvaný. Chtěli vědět, jak ovládat své touhy, zbavit se svých závislostí ajak získat od života oněco větší odstup. Ze všeho nejvíc ovšem chtěli vědět, jak se vypořádat soním neodbytným pocitem, že věci nejsou úplně takové, jaké by měly být nebo mohly být, tedy spocitem, že život musí být ještě oněčem jiném. Právě začlenění meditace do běžného života mě přivedlo krozhodnutí přestat být mnichem azačít žít jako laik.

Když se ze mě stal mnich, začal jsem být docela plachý. Jednou zpříčin byl introvertní způsob života, ale neméně důležitou roli sehrál ifakt, že jsem začal vnímat jasněji to, vjakém stavu se nachází má mysl. Připadal jsem si potom trochu vydaný všanc, trochu nahý, což bylo něco, co mě hodně zajímalo. Intenzivně jsem se také zabýval možností prozkoumat, jaké to je, být vnečinnosti. Před tím, než jsem se pustil do mnišského tréninku, jsem byl velice fyzicky aktivní, ale to vše šlo na dobu téměř deseti let stranou. Jednou jsem si povídal se svou známou, která se zmínila, že její dávný spolužák nastoupil do výcviku uMoskevského státního cirkusu. Věděla, že miluji žonglování aže jsem se dřív hodně věnoval gymnastice, anapadlo ji, že bych právě toto mohl vyzkoušet. Netrvalo dlouho achodil jsem na soukromé lekce avelice jsem si je užíval. Na jedné této hodině se mě učitel zeptal, jestli vím ovysokoškolském studiu cirkusového umění, které probíhá vLondýně. Ano, čtete správně, univerzitní diplom zcirkusového umění – to by vás ani ve snu nenapadlo! Začal jsem se pídit po detailech azjistil jsem, že je to opravdu možné. Zájem omísta vprogramu byl překvapivě vysoký (buďme upřímní, kdo by chtěl studovat jadernou fyziku, když je možné celé dny létat vzduchem na hrazdě jako šimpanz?), takže papírově nevypadaly moje šance moc dobře. Jednoho večera mi ale přišel e-mail, ve kterém stálo, že mi nabízejí místo za určité podmínky. Tou podmínkou bylo podepsání prohlášení, ve kterém bylo mezi řádky uvedeno, že jsem starý, náchylnější ke zranění aže přebírám za tuto skutečnost plnou odpovědnost. Starý ve dvaceti třech letech, kdo by to byl řekl?

Proměnit se zmnicha vklauna není úplně běžné, ale podobností mezi těmi dvěma se dá najít více, než je na první pohled patrné. Uvědomování si přítomného okamžiku během fyzické aktivity se ukázalo být nedocenitelné, ato zvíce důvodů, než bych čekal. Když si vybavíte nějaké cirkusové číslo, třeba žonglování, chůzi po laně, akrobacii nebo cvičení na hrazdě, každé znich vyžaduje perfektní rovnováhu mezi soustředěním auvolněním. Jakmile je vaše úsilí příliš velké, uděláte chybu. Je-li úsilí nedostatečné, spadnete zvelké výšky na zem.

Čím více žijeme vědomě (avšímavě), vpřítomném okamžiku, tím více začínáme vnímat, co je pro nás dobré.

Jednou znejtěžších věcí na cirkusovém trénování byla nutnost neustále překračovat svou zónu komfortu – většina znás to musela dělat denně. Ego se vtakových chvílích staví docela razantně na odpor amy jsme měli za úkol brát se během tréninku oněco míň vážně. Vtipné je, že vtomto ohledu je podobná ipříprava vklášteře, kde se egu rovněž předkládají různé výzvy. Na klaunských seminářích (ipo těch letech je těžké to vyslovit bez pousmání) nám radili, abychom si dělali blázny sami ze sebe, abychom riskovali, zkoušeli věci znovu aznovu adůvěřovali své schopnosti selhat. Posílali nás na pódium totálně bez přípravy apomůcek adávali pokyny, co máme dělat. Vtakových chvílích bývalo naprosté ticho anebylo kam utéct. Když nám trvalo moc dlouho, než jsme něco vymysleli, učitel udeřil do bubnu na znamení toho, že náš čas vypršel, amy jsme museli jeviště opustit. Nebylo možné uniknout do vlastních myšlenek nebo si připravit nějakou duchaplnou výmluvu. Předvést něco přímo na onom jevišti vyžadovalo absolutní přítomnost anaprostou upřímnost. Pak stačilo sledovat, co se stane. Někdy přišla inspirace následovaná úžasným vzrušením, jindy to bolelo avýsledek byl ostudný. Ale nijak na tom nezáleželo. Důležité bylo jen jít na scénu audělat, co bylo potřeba, ne přemýšlet otom, bát se, co tomu řeknou ostatní, ani být fixovaný na konkrétní výsledek, jen to prostě udělat.

Vživotě se často zamotáme do nekonečného analyzování apitvání všech možných variant toho, co se stane, že nám příležitosti úplně protečou mezi prsty. Některé věci samozřejmě vyžadují pečlivé zvážení, ale čím více žijeme vědomě (avšímavě), vpřítomném okamžiku, tím více začínáme vnímat, co je pro nás dobré. Ať už tomu říkáte dobrý pocit, intuice, či nechat se vést, nebo jen prostě víte, co je pro vás dobré udělat, může to být nesmírně osvobozující zjištění.

Vytvoření projektu Headspace

Dlouho jsem si přál vyučovat meditaci, ale zároveň jsem vsobě vnímal pocit povinnosti předávat vše se stejnou péčí apozorností, jaké se mi dostalo od mých učitelů. Když jsem viděl, jakým způsobem se někdy meditace učí ve Velké Británii, udivilo mě, že to vůbec může někomu něco pozitivního dát. Ikdyž mnichové asestry přenesli vrámci duchovních tradic meditaci zVýchodu na Západ smimořádnou péčí avelice citlivě, ve světské společnosti to proběhlo stejně jako se vším, co děláme – ve spěchu. Jako bychom nemohli počkat ovteřinu déle, abychom zažili klidnou mysl. Techniky tak byly vytrženy zkontextu aizolovány od něj. Vdůsledku toho je téměř nemožné si je osvojit. Znáte někoho, kdo se omeditování pokusil, ale vzdal to? Aco je ještě horší – znáte někoho, kdo nikdy meditaci nezkusil, protože si myslel, že na to nemá? Bez toho, že by lidé věděli, co je to meditace, abez toho, že by získali základní instrukce arady, jak si jednotlivé techniky nejlépe osvojit, to ale nemůže nikdy fungovat.

Jak sami brzy zjistíte, praktikovat meditaci znamená mnohem víc než jednoduše každý den po určitý čas sedět. To může být sice důležitá součást meditování, ale jedná se opravdu jen ojeden ze tří aspektů, znichž se skládá rozsáhlý systém trénování mysli. Každý ztěchto aspektů je stejně důležitý, aabyste ze své meditace vytěžili co nejvíce, je nezbytné se seznámit is dalšími dvěma aspekty. Studentům se obvykle nejprve vysvětluje, jak kmeditaci přistupovat, potom, jak ji provádět, akonečně, jak ji využít vběžném životě.

Projekt Headspace byl oficiálně spuštěn vroce 2010 scílem představit meditaci jako součást tohoto obsáhlého systému procvičování mysli. Úkol zněl prostě: vyvrátit mýty omeditaci, zpřístupnit ji široké veřejnosti aukázat, že dokonale zapadá do moderního stylu života. Nic výstředního, nic ztřeštěného, jen jednoduché nástroje, které mohou lidé použít ktomu, aby si udělali pořádek vhlavě. Naší snahou bylo také dostat kmeditaci co nejvíce lidí, tedy aby si oní nejen přečetli, ale aby ji skutečně vyzkoušeli. Jednou nepochybně nastane doba, kdy bude stejně běžné posadit se každý den na deset minut auklidit si vhlavě jako jít na procházku. Před deseti či patnácti lety bylo skoro nemožné vyslovit slovo „jóga“ bez toho, že by se lidé hihňali, apřitom dnes není chození do tělocvičny na hodiny jógy onic divnější než chození na aerobic (vlastně to začíná být spíš naopak).

Abychom tento projekt proměnili vrealitu, chtělo to sice léta prověřování informací, plánování apříprav, ale to vše je pouhým mžikem oka vporovnání shistorií, kterou za sebou meditace má. Tato meditační cvičení předávají učitelé svým studentům déle než tisíc let. To už je doba dostatečně dlouhá ktomu, aby bylo možné tyto techniky vypilovat arozvést, natož aby byly odstraněny případné vady na kráse. Ve světě žhavých novinek apomíjivých módních výstřelků ssebou tato dávná tradice ajejí opravdovost nese cosi uklidňujícího. Právě díky této opravdovosti jsem mohl začít spolupracovat slékaři apomáhat suzpůsobováním technik pro lékařské účely. Díky stejné opravdovosti jsem si mohl otevřít soukromou praxi, kde jsem jako klinický konzultant všímavosti po léta pomáhal klientům trpícím od nespavosti po impotenci avším mezi tím.

Ateď tady sedím na vysoké zdi. Ještě jednou jsem se podíval za sebe askočil jsem. Bylo mi líto, že klášter opouštím právě takhle, ale když se dnes ohlédnu zpátky, vůbec nelituji, že jsem tam byl. Vkaždém klášteře ameditačním centru, kde jsem kdy pobýval nebo které jsem navštívil, jsem se něco naučil. Vlastně jsem měl za ta léta veliké štěstí, že jsem mohl studovat uúžasných učitelů amistrů meditace vpravém smyslu toho slova. Pokud by se na těchto stránkách skrývala nějaká moudrost, je to zcela ajedině jejich zásluha. Knapsání této knihy mě – podle mého soudu – opravňuje to, že jsem během svého studia meditace udělal snad všechny možné chyby, takže vám, doufejme, dovedu pomoci vtom, abyste je dělat nemuseli. Poradím vám proto, jak kmeditaci nejlépe přistoupit, jak ji nejlépe praktikovat ajak ji nejlépe využít vkaždodenním životě. Mít vruce mapu je jedna věc. Mít někoho, kdo vám ukáže, kudy jít, je věc druhá.

Jak tuto knihu co nejlépe využít

Meditace je báječná dovednost, která vám může změnit život, ovšem to, jak se rozhodnete stouto dovedností naložit, je jen na vás. Stím, jak se vmédiích stále více mluví omeditaci avšímavosti, se mnozí lidé předhánějí, aby definovali jejich účel. Pravdou ovšem je, že onen účel definujete vy sami tím, že si vyberete, kčemu meditaci avšímavost využijete. Když jste se učili jezdit na kole, vsadím se, že vám někdo jednoduše ukázal, jak na něm jezdit, ne jak tuto dovednost využít. Někteří používají kolo kdojíždění do práce, pro jiné je to příležitost ktomu, aby strávili čas spřáteli, apro několik málo jedinců se zjízdy na bicyklu stane povolání. Schopnost udržet se na sedátku je ale pro všechny stejná. Někdo vás tedy možná naučil, jak jezdit, ale byli jste to vy, kdo si určil, co pro vás jízda na kole znamená, jak ji budete využívat ajak nejlépe zapadne do vašeho stylu života. Stejné to je sdovedností meditovat. Lze ji uplatnit vlibovolné oblasti života ahodnotou, kterou bude mít, je hodnota, kterou jí dáte vy.

Abyste mohli tuto knihu využít co nejlépe, amohli pro sebe tudíž vytěžit imaximum zmeditace, nemusíte si vybírat jen jednu oblast svého života, na kterou byste se rádi zaměřili. Alespoň ne hned na začátku. Meditace nabízí mnohem větší možnosti, azměny, které dovede vyvolat, mají, dříve nebo později, vliv ina ty oblasti života, kde je to nejvíc potřeba. Je ovšem dobré vědět, jak meditaci používají jiní lidé, abyste uměli ocenit celý její potenciál. Pro řadu lidí funguje jako tlumič stresu aaspirin pro mysl. Krátce řečeno, jako způsob, jak si každý den vyčistit hlavu. Pro jiné představuje meditace základ kširšímu dotknutí se všímavosti apříležitost osahat si, jaké to je, být přítomný abýt během dne tady ateď. Pro jiné lidi může být meditace součástí plánu osobního rozvoje, který směřuje květší emoční rovnováze, nebo kamínkem na duchovní cestě. Apak tu jsou ti, kteří meditaci používají ktomu, aby zlepšili své vztahy spartnerem, srodiči, dětmi, přáteli akolegy.

Meditace je rovněž využívána mnohem konkrétnějšími způsoby. Od té doby, co britský Národní ústav pro klinické postupy (NICE) schválil používání meditace (neboli všímavosti, jak se jí říká vlékařském prostředí), se meditace využívá kléčení široké škály zdravotních příznaků, které souvisejí se stresem. Patří knim mimo jiné chronická úzkost, deprese, zlost, závislost, kompulzivní chování, nespavost, svalové napětí, sexuální dysfunkce apremenstruační syndrom.

Mimo svět medicíny, ovšem stále scílem zaměřit se na jednu konkrétní stránku života, používá mnoho lidí meditaci ktomu, aby podávali lepší výkony vurčitém oboru, vpráci, včinnosti, které se rádi věnují ve volném čase, nebo ve sportu (výborným příkladem je vtomto ohledu olympijský tým Spojených států). Akdyž překročíme stávající hranice své představivosti, meditaci používá námořnictvo USA kdosažení toho, aby se jeho příslušníci vpřední linii dovedli lépe soustředit aefektivněji jednat.

Meditace amysl

Může se to zdát až neuvěřitelné, že by meditace mohla být přínosná vtolika různých ohledech. Když se nad tím ale zamyslíte, tak cokoli ztoho, co děláte, do čeho se zapojuje vaše mysl, může být příznivě ovlivněno meditací. Je to jako vyladit do detailu pevný disk počítače. Aexistuje vůbec nějaká činnost, při níž byste nezapojovali svou mysl? Vhledem ktomu, že mysl hraje vnašem životě ústřední roli, je pozoruhodné, že tato meditační revoluce nenastala dříve. Posilovat svá těla nám připadá naprosto vpořádku (po většinu času), ale tomu, jak se daří naší mysli, moc pozornosti nevěnujeme. Jestli je to tím, že nikdo jiný naši mysl nemůže vidět, nebo tím, že to považujeme za zbytečné, není až tak důležité. Skutečností je, že celou svou existenci prožíváme skrze mysl. Závisí na ní to, zda budeme vnímat pocit štěstí anaplnění amít pěkné vztahy sostatními. Ukazuje se tedy, že je jedině dobře vyšetřit si každý den pár minut na to, abychom svou mysl procvičovali audržovali vbezvadném stavu.

Meditace je prožitek

Kromě toho, že meditace představuje určitou dovednost, je také prožitkem. Znamená to, že ji musíte provádět, abyste mohli naplno ocenit její přínos. Meditace není jen pouhým módním pojmem nebo filozofickou myšlenkou. Meditace je přímým prožitkem přítomného okamžiku. Stejně jako je na vás, jak si vymezíte účel meditace, je na vás ito, jak si definujete prožitek meditace. Představte si, že vám kamarád popisuje fantastické jídlo, které si dal vrestauraci. Teď si představte, že do té restaurace jdete aono jídlo sami jíte. Slyšet ojídle apochutnat si na něm jsou dvě zcela rozdílné věci, že? Nebo si představte, že si čtete knížku oskocích spadákem. Nezáleží na tom, nakolik se dovedete ztotožnit spopisem autora apředstavit si sami sebe, jak skáčete ze tří kilometrů – tento prožitek se nikdy nebude blížit tomu, když skutečně vyskočíte zletadla abudete se rychlostí 190 kilometrů vhodině řítit kzemi. Chcete-li tedy pochopit meditaci, musíte ji provádět.

Určitě víte, jaké to je, koupit si novou knihu, nechat se inspirovat, plní nadšení se rozhodnout, že změníte svůj život, apak, oněkolik dní později, sklouznout do stejných starých zvyklostí adivit se, kde se stala chyba. Stejně jako vám nepomůže zhubnout ani deko, když budete sedět doma, listovat si knížkou odietách acpát se smetanovou zmrzlinou skousky čokolády, neuděláte si pořádek vhlavě, když budete jenom přemýšlet otom, co se píše vtéto knize. No, možná si vní trošinku uklidíte, ale vtip je vtom, že si skutečně musíte udělat popisovaná cvičení, abyste vnímali pozitivní změnu. Apokud možno víckrát než jednou nebo dvakrát. Je to stejné jako chození do posilovny – funguje to jedině za předpokladu, že tam opravdu jdete apravidelně cvičíte. Skutečná změna nastane ve chvíli, kdy tuto knihu odložíte auděláte si cvičení. Změna bude sotva patrná, těžko uchopitelná, ale přesto zásadní. Součástí této změny bude postupně stále sílící pocit uvědomování avhled, který změní to, jak vnímáte sebe aostatní.

Abyste ale mohli využít tuto knihu opravdu na maximum, bude dobré vzít vpotaz možnost, že ne všechno, co jste slyšeli nebo četli omeditaci, musí být nutně pravda. Některé zpřežívajících mýtů jsou opravdu neuvěřitelné. Mnohé zrozšířených mylných představ omeditaci bohužel podporují právě ony staré myšlenkové vzorce, kterých by se většina lidí ráda zbavila. Těchto myšlenek se často docela pevně držíme, jsou nám povědomé jako staří známí aje nám snimi příjemně. Aby se ale mohla odehrát skutečně zásadní změna, je nezbytná jistá míra otevřenosti aochoty zkoumat. Tato kniha proto nebyla napsána se záměrem dát vám přesnou ajednoznačnou odpověď aporadit vám, vco máte věřit ajak máte myslet. Jejím účelem není ani vyřešit všechny vaše problémy aposkytnout vám doživotní štěstí. Zcela jistě to ale je kniha, která je schopna převratným způsobem změnit vaše prožívání života, když jí dáte šanci.

Meditace neznamená stát se jiným člověkem, novým člověkem, nebo dokonce lepším člověkem. Meditace znamená trénovat uvědomování achápat, jak uvažujete aproč přemýšlíte právě tak, jak přemýšlíte, aproč vnímáte věci tak, jak je vnímáte. Díky meditaci rovněž získáte zdravý odstup. Zcela přirozeně se pak stane, že když se do tréninku pustíte, bude pro vás mnohem snazší udělat vživotě změny, které si přejete. Ba co víc, naučíte se potom, jak se přijímat takoví, jací právě jste ajak se právě cítíte. Vyzkoušejte si to ale sami na sobě. Nespokojte se stím, že uvěříte tomu, že to funguje, protože to tvrdí vědci. Přestože jejich výzkumy přinášejí cenná afascinující zjištění, nebudou znamenat vůbec nic, pokud příznivé účinky nepocítíte na vlastní kůži. Dodržujte tedy pokyny, zas aznovu si je připomínejte, dejte tomu čas, buďte trpěliví avyzkoušejte si, jak vám deset minut denně může změnit život.

Internetové stránky projektu Headspace

Ikdyž vtéto knize najdete všechno, co potřebujete vědět, abyste mohli smeditováním začít, mohou pro vás být užitečnou pomůckou avítaným společníkem také internetové stránky projektu Headspace na adrese www.headspace.com, kde jsou kdispozici izvukové nahrávky sřízenými meditacemi aanimovaná videa (pozn. red.: stránky jsou dostupné pouze vanglickém jazyce aněkteré jejich části jsou placené).

Zvukové nahrávky ke stažení

Pro mnohé lidi je jednodušší učit se meditovat, když je cvičením provází hlas učitele. Podívejte se na stránky www.headspace.com, kde jsou nahrávky ktréninku všímavosti ake všem meditačním technikám, které jsou popsány vtéto knize. Když si zvukové nahrávky stáhnete, budete moci meditovat kdekoli, kde právě budete. Ke stažení budete potřebovat krátké heslo. Tyto nahrávky, prosím, neposlouchejte při řízení auta.

Techniky

Vtéto knize najdete konkrétní cvičení, jejichž účelem je uvést vás do výuky meditace apodpořit vás vtom, abyste vmeditování pokračovali. Může jít okrátká, dvouminutová cvičení, která vás seznámí surčitým aspektem meditace, nebo oplnohodnotnou desetiminutovou verzi, které říkáme „Deset minut“ akterá je popsána vkapitole Procvičování. Nebo to může být cvičení související se všímavostí, jehož prostřednictvím budete schopni vědomě provádět běžné činnosti, jako je jedení, chůze acvičení vtělocvičně. Kniha obsahuje ijedno cvičení, které vám pomůže dobře vnoci spát. Pamatujte ovšem, že skutečný přínos těchto technik na sobě pocítíte jedině tehdy, když knížku odložíte, zavřete oči azačnete meditovat.

Příběhy

Pokyny kmeditování byly vždy dávány formou příběhu atéto tradice jsem se přidržel ipři psaní této knihy. Díky příběhům je snazší pochopit složité pojmy azapamatovat si instrukce, které by se jinak rychle vykouřily zhlavy. Mnohé zpříběhů, které tu zmiňuji, vycházejí zmého vlastního nepochopení meditace az těžkostí, které jsem při seznamování se sní překonával. Jistě by bylo snadné psát osituacích, kdy jsem se během meditace cítil uvolněný, klidný, adokonce blažený, ataké oradikální příznivé změně, kterou mi meditování přineslo. Ovšem skutečná hodnota se skrývá vohlédnutí se za chybami, které jsem udělal, av tom, že se svámi oně podělím, protože vtakových chvílích jsem se nejvíc naučil, aprávě tyto mé zážitky vám mohou pomoci súklidem ve vaší hlavě.

Vědecké poznatky

Případové studie

Deník azpětná vazba

Všímavost ameditace – jaký je mezi nimi rozdíl?

Všímavostí se rozumí být přítomný, prožívat přítomný okamžik anerozptylovat se jinými věcmi.

Meditace je technika, která vám zajistí optimální podmínky ktomu, abyste si procvičili schopnost být všímaví.

Co je to „pořádek vhlavě“?

Jakmile naše štěstí začne záviset pouze na nových zážitcích, ocitáme se vpasti.

Proč je potřeba mít pořádek vhlavě

1. cvičení: Nedělání

Vzajetí techniky

Základní zásady procvičování mysli

Stres

Vztahy

Tři složky procvičování mysli