Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lucie Výborná, Jan Pokorný, Martin Mašek

100 STATEČNÝCH

Rozhovory Lucie Výborné a Jana Pokorného
se zajímavými osobnostmi
100 hostů za 52 hodin

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5565. publikaci

a Český rozhlas, zřízen zákonem č. 484/1991 Sb., o Českém rozhlase
Vinohradská 12, 120 99  Praha 2
tel.: +420 221 551 111, fax: +420 224 222 223
www.ceskyrozhlas.cz

Vedoucí projektu: Martin Ondráček
Editoři: Jan Němec, Jiří Podzimek, Petr Pospíšil, Petr Vizina
Jazyková redakce: Pavla Bošková, Štěpánka Burzová, Martina Čechová, Vendula Habrová, Tereza Kovanicová, Nikola Marzyová, Dana Řezníčková
Fotografie: Tomáš Novák, Jan Rasch
Grafická úprava a sazba: Antonín Plicka

Počet stran 256
První vydání, Praha 2014

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Český rozhlas 2014
© Grada Publishing, a.s., 2014

Cover Design © Antonín Plicka
Cover Photos © Tomáš Novák, Jan Rasch

ISBN 978-80-247-5324-9

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Antonín Plicka

ISBN 978-80-247-9321-4 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9322-1 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Kniha vznikala v krátkém, nejkratším možném čase. Obsahuje sto rozhovorů, které moderátoři Radiožurnálu Lucie Výborná a Jan Pokorný vedli padesát dva hodin v kuse. Začali v pátek 6. června 2014 ve tři hodiny odpoledne a skončili v neděli 8. června v sedm hodin večer. A v pondělí po obědě už jsme v rukou drželi první výtisky.

Aby něco takového bylo možné, museli na knize pracovat čtyři editoři, sedm jazykových redaktorek a jeden grafik. Ti s nejmenším možným zpožděním zpracovávali rozhovory, které moderátoři vedli ve studiu přímo na Václavském náměstí v Praze.

Ale těmi nejdůležitějšími byli jiní: sto hostů, oněch „100 statečných“, kteří celému projektu dali jméno. Jsou mezi nimi známé osobnosti i lidé, o nichž jste pravděpodobně nikdy neslyšeli. Ve studiu se střídali houslový virtuos s pivovarskou sládkyní, operní diva s fitness trenérem nebo urolog s vrakovým potápěčem. A samozřejmě Lucie Výborná s Janem Pokorným.

„Jak byste nakreslila vyčerpaného moderátora?“ ptal se Jan Pokorný komiksové kreslířky Lucie Lomové v neděli, po více než třiceti nepřetržitých hodinách rozhovorů. Ukázalo se, že by měl mít výraznější kruhy pod očima, více se hrbit a zívat, pokud ne přímo usínat. Téměř na nic z toho nedošlo. Moderátory nevyvedl z míry ani olbřímí zlatý saxofon, který v jednu chvíli prošel kolem proskleného studia, ani opilý turista, který si před ním v noci ze soboty na neděli stáhl kalhoty.

Sto rozhovorů je jako sto pokusných vrtů do české současnosti. Některá témata se stále vracejí, jiná zazní zcela nečekaně. Sto lidí samozřejmě nepředstavuje reprezentativní vzorek společnosti, ale to je nakonec jen dobře: nechtěli jsme naše hosty zobecňovat, ale ukázat jejich osobitost.

Vážení čtenáři, přejeme příjemný poslech.

Lucie Výborná, pátek 6. června 2014, 15:00–15:30

Zdeněk Svěrák

scenárista a spisovatel

Je nějaká věta, kterou byste si přál napsat sám, a napsal ji někdo jiný? Člověk toho spoustu přečte nebo slyší nebo vidí a u nějaké věty se zarazí a říká si: „Tohle je dobré, proč jsem to nenapsal já?“

Víte, u čeho si to říkám? Obecně nemám rád, když lidi tvoří na cimrmanovské téma, to ať nám nechají, ale jednomu člověku, a nevím, kdo to byl, se to povedlo. Tam jsem si říkal, jak to, že jsme na to nepřišli my. Přišel na to, že když Graham Bell vynalezl telefon, tak měl už tři nepřijaté hovory od Járy Cimrmana.

Vy zvládáte jedno umění, které asi neumí každý: dělat svět zábavnějším. Když se člověk soustředí na drobné detaily, včetně drobných radostí života, zlepší mu takovéhle vidění časem filtr? To znamená, už vidíte jenom ty ptákovinky a takové ty veselé věci a ten zbytek už vás s lehkým šuměním někde míjí?

Víte, já vyhledávám, říkám tomu zlatý šupinky, třeba poslouchám hovor, je banální, ale najednou se tam zatřpytí něco krásnýho. Chcete příklad?

Určitě.

Natáčeli jsme s Jaroslavem Uhlířem Hodinu zpěvu. A kostymérka najednou řekla: „Mužský jsou ješitný až do skonu.“ Ta šupinka, to je ten skon. Najednou se tam dostalo archaické slovo.

Sbírám zlaté šupinky

Taková šupinka. Máte tam ještě něco jiného?

Třeba v politice. Sleduju projev našich politiků, protože oni si vytvořili takovou zvláštní hantýrku, která vypadá odborně, a já nevím, proč to dělají. Nejmenovaný výše postavený politik řekne: „Máme na to dostatečný časový prostor.“ To si musíme přeložit a říct si, on má na to asi dost času, že jo, ale říkám si, proč to neřekne, vždyť jako politik by k nám měl mluvit tak, abychom tomu rozuměli, ale ono je to za prvé delší a za druhé to dělá dojem, že to je odborný.

A z těchhle šupinek v tom vašem notýsku, z těch je potom co? Jsou z nich filmové repliky, povídky, nebo jenom takové chvilkové potěšení a obveselení?

Někdy z nich není nic. Mám jich plné notesy a říkám si, já bych měl přijít na nějakou šňůrku, na kterou by se to dalo navléknout. Zatím jsem šňůrku neobjevil.

Kolik těch notesů máte?

Měl jsem jich asi dvacet. Dlouho mi ležely doma, nevěděl jsem, co s nimi. Až po nějaké době jsem si je prošel a většinou to byly plevy.

A vy jste je vyhodil?

Vypsal jsem si z nich, co stojí za to. Když si třeba v osmnácti ve dvaceti děláte zápisky, okouzluje vás něco jiného, než když potom se na to v pětasedmdesáti kouknete.

A směje se tomu člověk, jaký byl ve dvaceti?

Většinou je mu trapně.

Nedávno vám vyšla knížka, jmenuje se Po strništi bos a je o vašem dětství. Jaká bude ta další?

To nevím. Teď jsem dodělal knížku, která je vlastně převyprávěný scénář filmu Tři bratři.

A vy jste některé kapitoly, jako třeba další hru pro Divadlo Járy Cimrmana, uzavřel?

Ano.

Je to definitivní?

Je, je. A je to rozumné. Ten cimrmanovský seriál má svůj začátek a musí mít taky konec a měl by to být konec důstojný. Obávám se, že kdybych nesplnil to, co jsme si s Láďou Smoljakem slíbili, tak bych nejenom porušil slib, ale udělal bych velikou chybu. Protože to, co jsme dělali dva, bylo určitě lepší než to, co bych dělal já sám. Mimochodem dneska, 6. 6., jsou tomu čtyři roky, co Láďa umřel.

Myslíte na to?

Myslíme na to vždycky, protože my ho tam máme v šatně v divadle na fotografii a jsou tam u toho jeho boty a kostým, takže na nás pořád kouká.

Vy jste v divadle zahájili před časem kampaň Synové pomáhají otcům. Takže opravdu v Divadle Járy Cimrmana už hrají synové svých otců. Bude to jednou tak, že to divadlo bude hrát úplně někdo jiný, ale ty hry budou věčné? Představoval byste si to takhle, kdybyste měl přemýšlet o Divadle Járy Cimrmana?

Nevím, jak to bude a kdo se toho ujme. Ale včera jsem zrovna klukům říkal: „Brukner pořád říká, že až k nám nebudou chodit lidi, budeme si hrát pro sebe.“ A já jsem si uvědomil, že ta láska je tak veliká, že až přestanou chodit lidi, tak ti, co budeme ještě naživu nebo budou naživu, se možná vrátí k bytovému divadlu a budou hrát pro svoje rodiny. A oni budou říkat: „Podívejte, co si pradědeček ještě pamatuje.“

A víte, že se to nikdy nestane? Že ti lidi nepřestanou chodit? Aspoň já si to tedy myslím, kdykoli se snažím k vám do divadla získat nějaké vstupenky.

Zatím to je dobrý.

Jan Pokorný, pátek 6. června 2014, 15:30–16:00

Vladislav Rapprich

vulkanolog, Česká geologická služba

Jsou rodiny, kde si rodiče řeknou: ten náš kluk, to bude právník, učitel nebo zelinář. Jak to bylo u vás? Vaši si řekli: „Budeme mít z našeho Vládi vulkanologa?“

Ne, to jsem si řekl sám. Úplně odmalička, sotva jsem začal chodit a mluvit, jsem tíhnul k přírodním vědám. A pak to krystalizovalo, nejdřív zvířátka, a pak jsem si říkal: „No, kameny jsou lepší, ty nikam neutečou. Nemusím být tak rychlý.“ Ale zase jsem chtěl něco, aby to bylo trošku dynamický, aby to bylo zajímavý.

Co se to tam děje, dole pod zemí? Proč sopky nevyhasnou?

Musíme být strašně rádi, že nevyhasnou, protože kdyby vyhasly, celý ten motor planety Země by přestal pracovat. A najednou by to znamenalo, že by nás přestalo chránit magnetické pole, přestala by fungovat vůbec přírodní recyklace, protože sama planeta neustále recykluje materiály, což nám dodává stále nové suroviny. Sopečná činnost je nedílná součást toho, že naše planeta žije. A že je tím pádem obyvatelná.

Díky sopkám je naše planeta obyvatelná

Na základě čeho tedy stále funguje ten motor, co ho pohání?

Země je vlastně ohromný jaderný reaktor. V zemském plášti, i když jsou ty koncentrace velmi malé, je tam nějaký draslík, uran, thorium, ty se stále rozpadají. Ale samozřejmě v tom velkém objemu teplo, které vzniká tímhle rozpadem, se už akumuluje natolik, aby v určitých zónách mohlo začít tavení hornin. A ve chvíli, kdy tyhle natavené horniny mají šanci, nějakou puklinu, dostat se k povrchu, máme na povrchu sopku a sopečnou aktivitu.

Vy jste kdysi řekl: „Říct, že v Čechách nedojde už nikdy k sopečné erupci, je nesmysl.“

Musíme si uvědomit, že planeta je dynamická, neustále se mění. Sopky zanikají, nové vznikají. Třeba sopky v Českém středohoří, kdybychom se vrátili o 50 milionů let nazpátek, nebyla tam žádná. A najednou se tam před 40 miliony let začaly tvořit. A když se koukneme na ty poslední erupce, to je nějakých sto tisíc let. A před tím byly odstupy třeba dvě stě tisíc let. Byly to malé erupce, nezasáhlo to nijak velké území, ale čas od času k tomu v západních Čechách ještě nedávno docházelo. Teď naštěstí nejsou příhodné podmínky, aby se něco zopakovalo. Ale když se na to koukneme z perspektivy lidského života, možnost, že se něco zopakuje, tady je.

Před časem vám v nakladatelství Grada vyšel průvodce Za sopkami po Čechách. Která česká sopka se vám líbí nejvíc?

Já mám asi nejradši Trosky.

Proč Trosky?

Trosky mají skvělou historii. Zdánlivě to byla jednoduchá sopka. Něco jako Stromboli; spousta nasypané škváry. Ale jak vidíme ty dva kamenné sloupce, ty pně, které tam ční, ty vlastně v pozdní fázi své aktivity prorazily kužel sopky a úplně ho deformovaly. A to je dost netradiční pro tenhle typ sopečné aktivity. Trosky jsou zkrátka krásný.

Spočítal někdo, kolik sopek je na světě?

To nejde spočítat. Řádově čtyři tisíce. Ale někdy se těžko odhadne, která sopka je aktivní a která není. Nedávno jsme byli svědky toho, že se v Indonésii probrala k životu sopka, která byla považována za nečinnou, vyhaslou. Předtím byl podobný případ v Americe. St. Helens byla také vždycky považována za vyhaslý vulkán, najednou v tom roce 1981 vybuchla. V Rusku Bezimjannij, taky byl považován za nečinnou sopku. Takže řádově jsou tu tisíce sopek.

Když se podíváme daleko do historie, a možná to není ani historie, jsou to Staré pověsti české, tak praotec Čech přivedl svou družinu na horu Říp, to je přivedl na bývalou sopku?

Přesně tak. To je úplně kouzelné, jak jsou české dějiny spojené se sopkami. Protože když se koukneme do historie, tak nejstarší hradiště na našem území, nebo vůbec předkeltská opida, jako je Vladar, jsou na sopce. Wogastisburg patrně na Úhošti zase na sopce. Celé naše nejstarší dějiny jsou spojené s bývalými sopkami. Takže evidentně to Čechy nějak přitahovalo. Přemysl Oráč ze Stadic, ze srdce Českého středohoří, ze sopečného pohoří.

Už jsme probrali, že vaše nejatraktivnější sopka v Česku jsou Trosky. A ve světě?

Fudži je krásná.

Lákalo vás někdy spustit se do sopky?

To se nejlíp dělá v Čechách. Tady se dá spustit do kráteru, stačí si najít nějakou sopku, která je otevřená lomem. Jdete na vrchol toho kopce, ve skutečnosti se ale vlastně spouštíte do kráteru, do jícnu, do nitra té sopky.

Je teď, v těchto dnech, hodinách někde na světě sopka, která je vulkanology ostře sledovaná?

Těch bude několik desítek, protože sopky, které jsou v blízkosti velkých měst a jsou spící nebo aktivní, se samozřejmě sledují dlouhodobě 24 hodin v kuse jednak systémem přístrojů, které měří, jestli se ta sopka nenafukuje, jestli se nemění složení plynů, které utíkají z kráteru, zároveň se ze satelitu sleduje, jestli se sopka nehýbe…

Ale od erupce na Islandu je vlastně klid, ne?

Mezitím proběhla spousta erupcí třeba v Asii, na Kamčatce, v Jižní Americe, pořád se něco děje, každý rok jsou tak dvě tři významnější erupce.

A jsou tyhle erupce tak výrazné, že by ovlivňovaly životní prostředí?

Většina erupcí na ně nemá vliv, maximálně ovlivní na krátkou dobu lokální počasí. Poslední erupce, která měla nějaký vliv na klima, bylo Pinatubo v roce 1991. To způsobilo pokles průměrných ročních teplot na Zemi na dva roky asi o jednu nebo dvě desetiny stupně, to byla poslední větší erupce.

Vy jste byl na mnoha stážích, v Německu, ve Francii. Kde pracujete teď?

Teď pracujeme v Etiopii, děláme na oblasti v jižní Etiopii, kde je celá řada sopek právě z té skupiny, o které není známo vůbec nic a bylo potřeba se podívat, jak vlastně fungovaly a jakým způsobem docházelo k těm erupcím v minulosti a jak by případně mohly dneska při opakování aktivity ohrozit okolí a obyvatele, takže teď se nám tam například podařilo u největší, nejnebezpečnější sopky na jihu Etiopie určit přesně, nebo skoro přesně, datum poslední erupce, ke které došlo asi 400 let před Kristem, tedy v době rozvoje Athén.

Jak na takovou expedici reagují tamní obyvatelé, rozumějí tomu, proč tam jste?

Když se jim to dobře vysvětlí, tak to pochopí, ale jinak je moc nezajímá, že žijí poblíž něčeho, co jim může způsobit dalekosáhlé problémy. Je jedno, jestli jsme v Africe, v Jižní Americe, v Evropě, kdekoliv, přístup lidí často bývá: „No já si to nepamatuju, dědeček mi o tom nic nevyprávěl, tak to nemůže bejt pravda.“ A pak Prahu smetou povodně, i když jsme věděli, že tu povodně byly, tak lidi strašně rychle zapomínají, nebo jsou informace, které se nepředávají mezi generacemi, nebo maximálně ta informace přečká tři generace – a ve chvíli, kdy existuje sopka, která vybuchuje jednou za dvě stě nebo dva tisíce let, tak se informace o tom, že je to nebezpečná hora, vytrácí ve vědomí obyvatel.

Vozíte si domů nějaké vzorky, které potom ukládáte třeba v České geologické službě? Nebo je máte doma v obýváku?

V obýváku, to by mě žena hnala, umím si představit, že by v domě za chvíli nebylo k hnutí. Ale samozřejmě musíme přivézt nějaké vzorky, zejména slouží k tomu, abychom se podívali, jaké přesně má ten vzorek chemické složení, a mohli vysledovat, jestli se ta sopka nějak vyvíjí v čase, jestli je pořád stejná nebo jestli má nějaký vývoj, a to zase ovlivňuje, jak se bude chovat v budoucnosti, případně kdy došlo k posledním erupcím a jak často k těm erupcím dochází. To jsou všechno důležité informace, aby člověk dokázal říct, nakolik je ten vulkán nebezpečný a jak by se případně mohl v budoucnosti zase chovat…

Na jaké úrovní je česká vulkanologie?

Česká vulkanologie má pochopitelně handicap, že v Čechách nemáme aktivní vulkány, ale má hodně specifickou pozici. Čechy jsou vlastně jedna z oblastí na světě, kde geologické vědy vznikaly. Poslední dobou ale máme velmi zajímavé výsledky. Nejsme samozřejmě špička, nemůžeme se rovnat s vulkanologií americkou, japonskou nebo francouzskou, ale snažíme se nezapadnout úplně v prachu.

V sopečném prachu…

V sopečném prachu, to už vůbec ne.

Lucie Výborná, pátek 6. června 2014, 16:00–16:30

Hana Roháčová

lékařka, primářka infekčního oddělení Nemocnice Na Bulovce

Představuji si všechny ty nemoci, které se střídají na vašem oddělení. Lidé, co mají tyfus, jsou nakažení virem HIV – a říkám si, že lidé jako vy budou asi nejproočkovanější skupinou na planetě, je to tak?

Proti všem infekčním nemocem neexistuje očkování. My jsme navíc oproti normální, v uvozovkách běžné populaci očkováni jenom o něco více. Není to tak, že by nám to někdo nařizoval nebo že bychom to museli, pokud se chceme naočkovat, tak to uděláme. Naprosto největší roli samozřejmě hraje to, že víme o těch nemocech, že víme, jak se přenáší, víme, co nesmíme udělat, jak se máme chránit – a to je to nejdůležitější. V okamžiku, kdy se člověk přestane bát, tak to jen ten první krok, který vede k tomu, že se něco stane.

Je tedy vaše práce bezpečná?

Každá práce má určitou míru rizika, ta naše určitě taky. Jsou nemoci, které jsou zcela běžné, a pak ty hodně neobvyklé.

Takže třeba nemocní virem HIV, to je běžná nemoc?

To je pro nás v podstatě běžná nemoc. Spíše se bojíme takových nemocí, které jsou nové, které se k nám mohou dostat jako importy. Teď je celosvětovým strašákem jedna cizokrajná nemoc. Není na ni očkování, není v podstatě žádná velká ochrana, tady je potřeba velké ostražitosti.

Co je teď aktuální, nové a nebezpečné?

Teď je nová nemoc, o které víme od roku 2012. Objevila se v oblasti Střední Asie, zkratka té nemoci je MERS a je to virus, který je podobný SARSu. To znamená nemoci, která tady byla zhruba před deseti lety a podařilo se ji zlikvidovat. A tohle je nová nemoc, v průběhu dubna tohoto roku došlo k poměrně výraznému nárůstu případů. Izolované případy se objevily v Evropě a dokonce i v Americe. My jsme na klinice ošetřovali dva pacienty, kteří měli podezření na toto onemocnění, naštěstí se nepotvrdilo. Samozřejmě nevíme, jestli se to rozšíří nebo jestli se to podaří zastavit. Případů je zatím málo. Ale nevíme, co se stane.

A je tenhle virus smrtelně nebezpečný?

Bohužel ano. Úmrtnost dosahuje kolem třiceti procent.

Jak poznám, že jsem si něco takového ze světa přivezla?

Na první pohled to nikdo nepozná, ani my to nepoznáme, ale v okamžiku, kdy se někdo ozve a řekne: „Já jsem přicestoval z Emirátů, není mi dobře, mám horečku, mám kašel, co mám dělat?“ my řekneme: „Zůstaňte tam, kde jste,“ a aktivujeme integrovaný záchranný systém. Pro pacienta se přijíždí a už se s ním pracuje v režimu vysoce nebezpečných nákaz. Pokud se nemoc potvrdí, tak pacient zůstává v přísné izolaci.

Jak vypadá izolace, kde na Bulovce pracujete s těmi nejnakažlivějšími pacienty?

Nemoci se obecně rozdělují do biologických nebezpečí, ta největší jsou trojka a čtyřka, čtyřka je nejvyšší. Pacienti s takovou nákazou jsou umístěni v bioboxech. Ty nemohou opustit a personál tam vchází v ochranných pomůckách.

Takže jako v amerických filmech: mají bílé obleky, mají něco na hlavě?

My máme růžové. A červené máme taky. A mají také kuklu s nuceným oběhem vzduchu.

Četla jsem mnoho rozhovorů s vámi a pochopila jsem, že jestli se opravdu něčeho bojíte, pak je to vzteklina. Proč?

Vzteklina je onemocnění 100% smrtelné. Ať děláme, co děláme, v okamžiku, když už vzteklina propukne, tak se nedá léčit. U nás se teď naštěstí vzteklina nevyskytuje. A lidé si myslí, že jim nic nehrozí. Vidí třeba nějaké zvíře, které se chová nestandardním způsobem. Je divné, když k vám liška přijde a začne se s vámi kamarádit a mnoho lidí se chce kamarádit s ní.

Vzteklina se šíří jenom kousnutím, nebo stačí i nějaký plivanec od velblouda, od lamy a je to?

Popsány jsou případy, kdy se transplantovaly orgány od zemřelých, u kterých se nevědělo, že byli nakaženi vzteklinou, a takhle se to přeneslo. V naprosté většině je to kousnutí. Olíznutím se vzteklina nepřenáší.

Ony na nás viry a bakterie docela dobře zbrojí. Tím, že se neustále vyvíjejí, kříží se, mění se a tak dále.

Bakterie, viry, to je příroda, my jsme její součástí, samozřejmě se snažíme proti nim bojovat a ne vždycky dobře, někdy si naopak i škodíme. Když byla antibiotika v minulém století objevena, tak penicilin zabíral naprosto na všechno. Dneska jsme rádi, že penicilin působí na pár bakterií. My ho máme rádi, on je úžasný, protože nepůsobí na nic jiného, ale máme spoustu antibiotik, která působí širokospektrálně, na nejrůznější druhy bakterií, ale ony se brání. To znamená, že dneska už jsou kmeny, na které nefunguje nic. Bojíme se, že v průběhu několika let, a nemusí to trvat moc dlouho, nebudeme mít, čím na ty bakterie útočit. Vytváří se nové typy virů, jsou někde ve zvířecí populaci, my nevíme úplně přímo, co je zdrojem, a v nějakém příznivém okamžiku se můžou dostat do lidské populace. Co je pro nás nejdůležitější, je imunita. Když člověk nemá dobrou imunitu, nemá dobré imunitní vybavení, tak ať děláte, co děláte, léčba je daleko složitější. My si musíme nějak vystavět imunitu. Dítě se narodí, tělo vnímá okolí a vytváří protilátky. Zbrojí.

Byt vycíděný savem je naprostý nesmysl

Třeba jen pro jistotu, aby to dítě neonemocnělo.

Celý byt vycíděný savem, nedotýkám se ničeho, kde by mohly být bakterie, to jsou naprosté nesmysly. Tohle se prostě nemá dělat. Dítě je živý organismus, čili nechť si hraje, nechť se kamarádí doma s kočkou a psem, základní hygiena jistě ano, ale aby ho maminka úzkostlivě nenechala sáhnout ani na kliku u dveří, to je velmi škodlivý přístup.

Jak si připadá lékař, primář, když zjistí, že nemůže dotyčnému nabídnout žádné léky?

Tam naštěstí ještě nejsme. Je pravda, že máme pacienty, kteří mají těžké infekce, na které zabírají jedno nebo dvě antibiotika. Máme vynikající mikrobiology, kolegové ten kmen otestují, řeknou nám, na co je to citlivé, na co je to méně citlivé, my usoudíme, s čím se to třeba dá zkombinovat. Jsou nemoci, kde je už hrana a další šance toho člověka léčit už není moc velká. Nemůžeme mu říct, že to nevíme, to není správné ani profesionální. Nemáme právo nikomu brát naději. Musíme bojovat do poslední chvíle. Jakmile to totiž pacient vzdá, tak i naše šance jsou menší.

Jan Pokorný, pátek 6. června 2014, 16:30–17:00

Jan Kramář

historik, Poštovní muzeum České pošty

Co vás na poštovní historii baví?

Je to velmi specifický obor právě proto, že ho téměř nikdo nedělá. Na univerzitě se nevyučuje a jsme jediná instituce, která v této zemi tento obor cílevědomě dlouhodobě provozuje.

Kdy jste sám napsal poslední dopis nebo pohled?

To už je hodně dlouho. Dopis teda nedávno, protože jsem nucen psát dopisy, ale to jsou dopisy úřední. Soukromý dopis, to už si ani nepamatuju. Možná někde na pionýrském táboře koncem osmdesátých let.

Dopis jsem neposlal už hodně dávno

Jste historik, zabýváte se poštou. Pojďme k úplným začátkům pošty.

Například v Číně jsou jedny z nejstarších dokladů o existenci pošty nebo toho, čemu dnes říkáme pošta. Dnešní měřítka na to, co je pošta, jsou úplně rozdílná, ale podle výzkumu historiků se zdá, že nejstarší kořeny sahají právě do starověké Číny.

Odkdy tedy můžeme mluvit o poště?

Od té doby, kdy je to organizace, která je stálá a má pravidelnou dopravu lidí, zásilek a případně zboží, a tato doprava má síť poštovních tratí, které jsou pravidelně a dlouhodobě udržovány.

Na úplném začátku byli nějací běžci, kteří vzali nějakou zásilku a někam s ní odběhli?

Ano, na úplném začátku právě ve starověké Číně to mohli být běžci, ale samozřejmě i jezdci na koních nebo se používaly různé druhy povozů, zejména dvoukolových povozů. Doručování bylo ale hlavně pěší.

Pak se lidé naučili jezdit na koni. Bylo ještě něco mezi tím?

Samozřejmě bylo, dějiny pošty jsou velmi pestrobarevné a její historie velmi dlouhá. Na evropském kontinentu nebo na Blízkém východě, odkud se inspirovala Evropa, protože Čína je přece jenom dál, to byla zejména starověká Asýrie, kde vznikla pošta. Starověká Persie a její nástupci, samozřejmě Alexandr Makedonský využíval velmi rozvětvenou poštovní síť a také ptolemaiovský Egypt. Od něj to pak převzal starověký Řím. A tam začíná slavná éra evropské pošty.

V čem byla slavná?

Na tu dobu byla naprosto jedinečná. Síť byla obrovská, její vydržování bylo velmi nákladné a rozsah zahrnoval celý tehdejší známý evropský kontinent, který ovládal Řím, to jest od Rýna a Británie na západě po Egypt na jihu a Persii na východě.

Začalo to za císařství?

Bylo to na počátku principátu, na počátku císařství. Augustus založil instituci, která později dostala název cursus publicus. V překladu něco jako veřejný kurz, i když s veřejnou dopravou osob ani zásilek to nemělo paradoxně nic společného.

Když se přesuneme do našich zeměpisných šířek, kdy se objevila pošta na našem území?

Na našem území je spojena s nástupem Habsburků na český trůn v roce 1526. Do té doby tady byla jenom poselská zřízení, středověká.

Co ta písnička, kterou nás učili ve škole? Jede, jede poštovský panáček, jede, jede poštovský pán. A jel do Rokycan. To mělo nějakou logiku, nebo to bylo jen kvůli rýmu?

Pátral jsem po tom, ale verzí této písničky existuje více. A proč do Rokycan? V Rokycanech byla jedna z důležitých poštovních stanic. Vlastně je to ta známá dálnice, dneska D5, která vede na Plzeň. Asi proto se o Rokycanech vědělo, že je tam důležitá pošta.

Bylo nějaké období v historii, kdy pošta ovlivňovala i politiku?

Ovlivňovala ji snad vždycky.

Jak?

Velmi významným způsobem. Právě toho si byl vědom už Ferdinand I., ale samozřejmě i starověcí vládcové, protože komunikace, to znamenalo ovládat dané území, a když si to tak vezmete, tak již starověcí vládci by bez pošty nedokázali udržet a řídit ty velké despotické státy. Prostě by se jim rozpadly, protože oni potřebovali komunikovat s periferními oblastmi, s provinciemi – a v případě nějaké vnitřní vzpoury nebo vnějšího ohrožení tam potřebovali poslat vojsko, a to by bylo absolutně nemyslitelné bez dokonalého spojení, vesměs jízdního nebo pěšího. Ale samozřejmě se nepoužívala jenom tato klasická spojení, ale třeba i spojení pomocí ptačí pošty, a to nejen holubí pošty, ale například pošty vlaštovčí.

Počkejte, takže vlaštovky doručovaly poštu?

Údajně ve starověké Persii doručovaly vlaštovky poštu. Peršané jim napsali okrem nějaké znamení na křídla a vlaštovky potom to znamení doručily na dané místo. Nikdy jsem se nedozvěděl, jak se to dělalo, ani nevím, jestli vlaštovky mají schopnost se vracet na místo, kde se narodily, jako holubi. Víme, že vlaštovka je stěhovavý pták, že k nám přilétají každé jaro, ale jestli jsou vhodné jako holubi, to nevím.

A tenkrát se užívaly poštovní vlaštovky

Mimochodem, kdy vznikl termín listovní tajemství?

Listovní… Tak to je poměrně nedávný pojem, to je zhruba až z 19. století, alespoň co se týká rakousko-uherské monarchie. Přesněji z roku 1837, vychází z prvního poštovního zákoníku, potom se to postupně zdokonalovalo, ale předtím vlastně něco jako poštovní tajemství neexistovalo, a tudíž bylo často porušováno. A bylo velmi často porušováno, hlavně ve Francii, ale i v Rakouské monarchii a v jiných státech… Ale nemusíme chodit zase tak daleko ani do historie, ani do zahraničí, protože za komunistů podle mě bylo listovní tajemství taky často porušováno. Když vám přišel dopis ze Západního Berlína. Ano, tady zrovna sedíme blízko Senovážného náměstí, kde bylo velmi často porušováno, vlastně každodenně porušováno listovní tajemství, až do roku 89, tam byl vlastně takový…

Tam měla StB svá stanoviště.

Ano, tam měla StB svá stanoviště, takzvaný černý kabinet se tomu říká říká – to byla vlastně pozorovatelna, úřadovna nebo kancelář komunistické tajné služby. Dnes to zní poeticky. Paradoxem je, že se tomu tak říkalo již někdy od 15. století. Tam speciálně vyškolení pracovníci StB otevírali vytipované zásilky, potom je četli, kopírovali, zpracovávali a potom je zase uzavírali tak, aby adresát nic nepoznal, a posílali je do poštovního provozu.

Kdybychom chtěli pozvat posluchače Radiožurnálu k vám do muzea, kam by měli přijít?

Na Nové Mlýny 2 na Praze 1, je to na nábřeží, takový malý barokní baráček, kde jsou krásné nástěnné malby od Josefa Navrátila, což byl velmi slavný český malíř první poloviny 19. století, a také máme pobočku ve Vyšším Brodě na Šumavě. Ta je umístěna právě v objektu cisterciáckého kláštera, který byl vystavěn už ve středověku.

Lucie Výborná, pátek 6. června 2014, 17:00–17:30

Ludmila Čírtková

policejní psycholožka s 25letou praxí

Kontakt s pozůstalými, to musí být asi nesmírně těžká záležitost. Kdybyste měla poradit lidem, kteří mají ve svém okolí oběť trestného činu, co byste jim řekla? Jak se k takovému člověku chovat?

Hodně lidí dělá tu chybu, že s obětí raději o tragické události nechce mluvit, protože žijí v naivní představě, že nebudou-li o tragickém zážitku mluvit, tak na něj oběť spíše zapomene. Opak je pravdou.

Jak to mám tedy udělat? Přijít za tím člověkem a říct: Já vím, že se ti stalo něco hrozného. Chceš o tom mluvit? Nebo jak vlastně navázat kontakt ve chvíli, kdy už vlastně jsme hodně blízko?

Rada je úplně jednoduchá. Vy se nějakým způsobem dostáváte do kontaktu, toho člověka potkáte. A pak je důležité pozdravit a třeba se ho zeptat: Jak to zvládáš? Můžu ti nějak pomoct? A pak poslouchat.

Když se něco tragického stane mně nebo mé rodině, kde všude můžu u nás hledat pomoc?

Situace obětí trestných činů se v České republice podle mě opravdu zlepšila. A to i díky tomu, že loni v srpnu vstoupil v účinnost zákon o obětech trestné činnosti. A ten poprvé shrnuje práva, která garantujeme těm, kteří se stali obětí zločinu. Dneska v České republice říkáme, že obětí je ten, kdo si myslí, že se stal obětí zločinu, jestliže neexistují zjevné důvody, které by toto tvrzení zpochybňovaly. Mám teď na mysli výjimečné případy, kdy dotyčný trpí určitou duševní poruchou, třeba paranoidní psychózou. Jestliže se dotyčný domnívá, že to, co se mu stalo, je trestný čin, tak od tohoto okamžiku už má určitá práva a jedno z těch nejdůležitějších práv je právo na informace, protože většina z nás prostě nepočítá, že se nám přihodí něco tak zlého, a tudíž nesháníme dopředu údaje o tom, jak se v takové situaci zachovat.

Já jsem se mnohokrát setkala s tím, že když se společnost bavila o nějakém zločinu nebo třeba i o domácím násilí, tak padla zcela jednoduchá otázka: Proč jsi to neřekla, proč jsi to někomu neoznámila? Jak můžeš žít nebo jak si mohla žít tři roky s člověkem, který tě bil, znásilňoval tvoje dítě nebo něco takového? Ono se asi nedá generalizovat, proč to ti lidé neoznámí, ale dalo by se to aspoň trošku nějakým způsobem vysvětlit?

My si všichni myslíme, že když někomu hrozí nebezpečí, tak není nic jednoduššího než před tím nebezpečím utéci. Jenomže v případě domácího násilí je vlastně svět postaven na hlavu. Z prostředí, které má být doménou bezpečí, se najednou stává místo nebezpečí. A kam má oběť utéct? Platí dokonce, že v době odlučování od tyrana je oběť ohrožena daleko více. Čili odejít je svým způsobem nebezpečnější než zůstat. A pokud jde o domácí násilí, tak zjednodušeně lze říci, že těžké domácí násilí se podobá vymývání mozku, protože vám vlastně ubližuje nejbližší člověk, a tak hranice mezi dobrem a zlem ztrácí přesné kontury. Navíc tím, že u domácího násilí nejde o permanentní incidenty, ale velmi často tam mezi nimi bývají okamžiky klidu. Dokonce se vyskytují i vzorce chování, které bychom mohli označit jako omlouvání se, donášení dárků, slibování, že už se tak nikdy nestane. Oběť tomu samozřejmě chce uvěřit. Takže to jsou důvody, které vysvětlují zdánlivě nelogické chování oběti. Z pohledu oběti je těžší odejít.

Těžké domácí násilí se podobá vymývání mozků

Mám poslední otázku. Jak to člověk dělá za těch 25 let, aby se ho ty příběhy nedotýkaly, aby si je nenosil domů, aby mohl spát v klidu a radovat se?

Já si myslím, že každá profese může být svým způsobem náročná. Koneckonců lékaři, kteří pracují s těžce nemocnými, řeší stejný problém. Takže to je jedna otázka – profesionalita, protože si nutně musíte zachovat určitý odstup. Za druhé případy nabíhají, střídají se, takže jeden případ vymaže ten další. Samozřejmě, že vám zůstanou určité pomníčky v hlavě, na které se celý život nedá zapomenout. Za třetí bych řekla, že právě pomoc obětem dává ohromný smysl, protože stavíte na nohy lidi, kteří mají šanci se vrátit zpátky do života. Musím říct, že já obdivuju oběti, které jsou schopny i těžký zločin nakonec odpustit a jsou schopny jít plnohodnotně životem dál.

Jan Pokorný, pátek 6. června 2014, 17:30–18:00

Tomáš Mazal

esejista, editor, životopisec Bohumila Hrabala

Co jste od Bohumila Hrabala četl jako první?

Automat Svět. Někdo mi doporučil, že je to strašně sprostá knížka. A v 15 letech, v době reálného socialismu, moc sprostých knížek nebylo a na obálce je člověk, který leží v plavkách na dece, tak mně se to moc nezdálo, ale přečetl jsem si to. A byl jsem nadšen. Potom jsem si přečetl všechny knížky, které byly dostupné.

Z dnešního pohledu tam toho moc sprostého nebylo.

Nebylo. Samozřejmě, byla tam nějaká vulgární slova, i když proti dnešku to nic nebylo.

To byla krásná literatura pro děti a mládež. Umíte z Hrabala nějaké pasáže zpaměti?

Ne, ne, já si vůbec nic nepamatuji.

Kdy jste se skamarádili?

Poměrně pozdě, někdy v roce osmdesát devět devadesát. Měli jsme takové nakladatelství a já jsem potřeboval, to byla taková drzost, aby mi Bohumil Hrabal napsal předmluvu k jedné knížce. Tak jsem šel do hospody za Hrabalem a říkám mu: Pane Hrabale, potřeboval bych napsat předmluvu. A on: Výborně, přijďte za týden. Tak jsem říkal: Fajn, přijdu až za týden. Přišel jsem za ten týden a on ve dveřích mával papírem A4, že už to má napsaný. Jako když jsem mu zadal domácí úkol, že jo. A pak říkal: Tak si sedněte. A vydržel jsem tam sedět až do konce jeho života.

S Hrabalem jsme si padli do oka

No právě. To jste měl obrovskou kliku, to víte?

To jistě, my jsme si padli do oka. Já říkám, že jsme se seznámili na inzerát, že jsem si dal inzerát, že hledám staršího spisovatele. A pak to dopadlo tak, že jsem měl klíče od jeho bytu, podpisové právo a všechno a najednou se ze slavného spisovatele pro mne stal obyčejný člověk.

Proč si vybral zrovna jako domovskou hospodu U Zlatého tygra?

Historicky v těch 60. letech tam měli asi nejlepší plzeňské pivo v Praze. Takže si na to navykl, a tak tam chodil.

K Tygrovi za ním chodili rozliční lidé, on ne všechny vyhodil. Jaká byla taková ta kmenová parta u hrabalovského stolu?

Za ta léta se proměňovala. Já nepamatuji partu, která tam chodila v 60. letech, možná jsem viděl tu, která přestávala docházet na konci 80. let, ale pak bych řekl, že se to proměnilo, že tam začali chodit takoví mladší přátelé, Václav Kadlec, Vláďa Merhaut. To byla taková ta mladší generace a důležitá proměna i pro Hrabala.

V čem?

Najednou tam přišla nová krev, nový vzduch, to pro něj bylo pozitivní, krok dopředu.

A on se bavil u toho svého stolu s ostatními, když už se tedy někdy bavil?

No jistě!

I o tom, co píše?

To ne, my jsme se ho na to neptali. To byla nejhorší otázka: Mistře, na čem pracujete? A ven, že jo. On to dělal tak, že to napsal, respektive kolikrát vyprávěl nějaký příběh, naslouchal, jestli se lidi baví, jestli se smějou, a nic k tomu neříkal. A pak třeba za tři čtyři dny přinesl nějaký text a to, co vyprávěl v hospodě, se objevilo v nějaké pasáži. On si hovorem nejdřív zkoušel sílu myšlenky, toho příběhu a pak to napsal.

Ale on si nedělal poznámky v tý hospodě.

Ne, ne. To vše mu zůstávalo v hlavě. Měl neskutečnou paměť, jako Jaroslav Hašek. Víte, když Hašek diktoval Švejka, ztratili prvních deset stránek, tak Hašek říkal: To nevadí, tak to napíšeme znova.

A nadiktoval.

A když to nadiktoval a pak se to našlo, tak to bylo to samý. Hrabal měl vizuální paměť přesně takovou. Já jsem viděl nějaké texty a pak jsem měl to štěstí, že mi některé ty texty dával, abych je přepsal, a bylo zajímavý, že on večer zavolal: Heleďte, na tý první nebo na druhý straně, asi čtvrtý řádek odshora, vyškrtněte větu. A podíval jsem se tam a ta věta tam skutečně byla. On to vizuálně prostě viděl, jak to tam je.

Na člověka, který čas od času koketoval s pivem, je neuvěřitelné, co on si všechno pamatoval. Jak si držel to pivo na distanc? Aby ho to nepohltilo…

No, to je dobrá otázka.

Jednou to přijít muselo.

To jistě. On vyrůstal v pivovaru. Když byl maličký, byli v Polný v pivovaru, a když měl žízeň, to bylo za první světový války, tak maminka mu nabrala spíš z kádě to pivo, než že by šla koupit někam drahou limonádu. On na to pivo byl zvyklý.

A měl rád dívky?

No, bezpochyby. On říkal, a to je možná pravda, že každý, kdo začne psát, tak nejdřív píše nějakou milostnou lyriku. Hrabal chtěl mít první svoji básnickou sbírku, kterou si chtěl vydat nákladem vlastním, aby se stal lokálním básníkem nymburským, aby tu sbírku mohl rozdávat těm krásným slečnám, který o něj zas tak moc nestály, protože on byl tak jemný, ale ty holky chtěj už trošku víc…

On musel být na svou dobu asi bohatý, ale to asi nic neznamenalo.

Do roku osmdesát devět byla v Čechách jediná literární agentura, která ho jistým způsobem vodrbávala, protože v tom měli zmatek. Tam, když jsem přišel někdy v devadesátým roce, tak říkali: My tady máme nějakou smlouvu s panem Hrabalem, ale teď nevíme, jestli to v tý Itálii vyšlo nebo jestli bude dotisk. A pak říkali: Hlavně ale my nevíme, jestli to pan Hrabal vůbec podepsal, poslali jsme mu ji, ale když za ním přijdeme, tak on nás vyhodí. Když mu to dáme do pošty, tak on poštu nečte, on si z toho udělá záložku do knížky. Takže relativně mohl být bohatý, protože skutečně vydával knížky po celým světě. V devadesátým roce se to zlepšilo, protože ta agentura začala skutečně pracovat tak, jak by měla.

Takže ten podmiňovací způsob je správně, byl by býval mohl být bohatý.

Tak svým způsobem byl, ale navíc to, co měl, stačil rychle rozházet.

Krátce po revoluci přinesl na filozofickou fakultu balík peněz.

Dvě stě padesát tisíc. Řekl: Tady máte od Ježíška, a šel dál, že je mu to jedno. Když byla Bosna, tak dal taky dvě stě padesát tisíc, Seifertovu cenu dal na Bosnu.

Mluvil jste o Seifertově ceně, měl sám on někdy pocit, že je nedoceněný?

Ne, naopak. On měl pocit, že je přeceněný. Říkal: Já nejsem spisovatel žádnej, já jsem obyčejný člověk. On se za to jakoby trošičku styděl a bylo mu to jistým způsobem nepříjemný, když měl dostávat ceny.

Překládali ho v desítkách nebo možná stovkách zemí. Ale je to vůbec přeložitelné?

No, budete se divit, ale čínský nakladatelství chce teď vydat další dvě. A čínští recenzenti se ptají čínských spisovatelů, jak to, že Čína nemá svého Hrabala. Tak je to zvláštní, že? Ale když začnete pátrat, tak najednou zjistíte, že vlastně všechny Hrabalovy příběhy nemají žádnýho negativního hrdinu, on nemá padoucha, na každým člověku mu záleží, každej člověk má v sobě, dejme tomu, tu perličku. Takže každý člověk je důležitý, ten člověk žije obyčejný život, tak jako žiju já, vy nebo támhleten pán, a žije to na pozadí nějaký doby.

Jezdil Hrabal někam na autogramiády nebo na čtení?

Jezdil nerad, jezdil velmi nerad, ale v podstatě musel jet, byl k tomu dotlačen. Já jsem byl s ním v Itálii, ve Španělsku, v Německu, někde v Rakousku, bylo to velmi komický, protože oni ho už v té době oslavovali jako velkého spisovatele dvacátýho století, a on to všemožným způsobem vždycky shazoval, aby tam byl za obyčejnýho člověka, což se mu velmi dařilo, ale tím pádem zase stoupl v očích těch návštěvníků těch kolokvií a těch večerů.

Vyprávěl vám někdy své pocity o setkání s Billem Clintonem?

Já jsem u toho byl, no tak to bylo spíš komický, protože tam musíte být už někdy ve tři hodiny a oni teprve…

Tak to se otevírá, to je v pořádku.

Ale rozumíte, uzavřeli celou čtvrť a on mezitím vypil takový množství piv z nervozity do těch šesti hodin, že pak mu říkal: Vítejte, připomínáte mi Garyho Coopera. Tak to bylo trošku jedno. A nakonec se choval tak, jak se vždycky chová, prostě.

A chybí literatura jeho typu současné České republice? A šla by na odbyt, když to tak řeknu?

No, takhle, já bych to řekl jinak. Hrabal byl vypravěč a já si myslím, že literatura vypravěče, který vypráví nějaký příběh, a není to jen tak banální, tak takový literatury zas až tak moc není.

A zastavíte se vy nebo někdo z té tehdejší party ještě občas na plzeň tam v té hospodě?

My tam chodíme furt, každý úterý, my jsme pohrobci. My tam chodíme od tří do sedmi každý úterý.

Lucie Výborná, pátek 6. června 2014, 18:00–18:30

Ondřej Trojan

producent, režisér, příležitostný herec

Vsadím se, že u dveří renomovaného producenta zvoní kdekdo, posílá náměty, nabízí, co by se všechno dalo natočit. Kolik takových nabídek máte?

To je trochu trýznivá otázka, protože vlastně od mýho posledního filmu Občanský průkaz, který jsem režíroval, přeci jen uběhlo pár let a já bych měl nutkání udělat novej film. A musím říct, že těch látek nabízejí různý scenáristi hodně, ale já z nich skoro nemám co si vybrat.

Proč ne? Není tam zásadní příběh?

Tak jsou buď všelijak spektakulární, nebo takový módní, nebo to nejsou moje témata. Já bych vlastně klidně natočil úplně obyčejný psychodramatický film anebo bych strašně rád natočil nějakou hudební komedii na půdorysu červený knihovny.

Strašně rád bych natočil hudební komedii

Teď jste mě ovšem překvapil!

Já jsem už na FAMU vlastně rád točil parodie a myslím si, že umím docela dobře dávkovat právě tu míru romantismu nebo melodramatu, humoru a nadsázky. Takže to by mě třeba bavilo, film z podobný oblasti, jako je Dirty Dancing.

Ale to jste na hranici kýče, v tomto žánru se musí velmi umně balancovat.

No samozřejmě ano. Také když jsem udělal Želary a měl jsem tam na výběr, jakým způsobem je natočím, mohl jsem to natočit opravdu jak takhle náročnej a drahej film, opravdu psychodramatickou černobílou záležitost, anebo z toho natočit velkej biják. A já jsem se rozhodl pro tu druhou cestu a samozřejmě je na vkusu diváka, kde vlastně začíná hranice kýče. Tam jsem se utkával taky s názory, že jsem to trošku přeťáp s tím melodramatem, ale kdo by si přečetl pozorně knížku Květy Legátový a opravdu si vyzobal jenom ten příběh a odmyslel si to, jak nádherným jazykem je ta knížka napsaná a jak krásně se vlastně čte, a jenom si udělal substanci toho příběhu, tak zjistí, že to je prostě červená knihovna.

No, přemýšlím teď nad tím, co jste řekl, protože knížku Květy Legátové jsem četla. Pojďme zpátky k těm silným příběhům, tady z tohohle žánru vycouváme. Vy jste řekl, že jednu silnou postavu českých dějin máte, že to je postava, která není moc známá. To znamená, že bude další hraný film právě o tomhle člověku? A můžete už trošku naznačit, o čem to bude?

Tohle je takovej už strašně dlouho nošenej projekt o velice temný postavě našich dějin. Je to vlastně dokudrama. Zajímavý na tom příběhu je, že navazuje na velice tendenční triptych, co natočil Otakar Vávra – Dny zrady, Sokolovo a Osvobození. Vlastně tam, co končí Osvobození, začíná příběh toho filmu. Hlavní postava se shodou okolností stala jaksi vysoce postaveným zahraničním rozvědčíkem a ovlivňovala v období mezi roky 1945–1948 osudy statisíců lidí. A nebyli to jenom Češi, ale byli to i židovští emigranti, kteří utíkali po pogromech z Polska, z Maďarska. A to i s velkou pomocí tadytý velice rozporuplný, zavilý, komunistický, zlý, nenávistný a mnoha lidem ubližující osoby.

Řeknete to jméno?

To jméno nebude asi skoro nikdo znát, je to Zdeněk Toman, vlastním jménem Zoltán Goldberger. Jméno si nechal změnit v Londýně ještě během druhý světový války, kam emigroval přes Polsko před nástupem fašistů. Válku strávil v Londýně a komunistům se pak moc hodil, byla to postava, která nebyla úplně spojená s Moskvou, ale zároveň byla na komunistický struktury naprosto oddaně napojená. Byl to velice bezskrupulózní vekslák, kariérista, hochštapler, člověk, který vydělal z tý svý pozice obrovský peníze, který za prvé zčásti strkal na kampaň komunistický stany na volby, a velkou část těch peněz si schovával pro svoji vlastní potřebu. Vlastnil fabriky v Německu a spoustu domů v Německu a nadělal obrovskej majetek. A mimochodem to byl vlastně první komunistický vězeň po roce 1948, a byl to taky jediný vězeň, kterýmu se povedlo z komunistickýho vězení odejít. Určitě za spolupráce mnoha vysoce postavených funkcionářů, kteří si velice přáli, aby tahleta osoba zmizela z republiky a nemohla tady nijak svědčit nebo proti nim vypovídat.

A co vás na tom příběhu nejvíc zajímá? Je to ten hlavní motiv filmu, kdybychom ho měli nějakým způsobem krátce charakterizovat, je to zločin a trest, nebo co to bude?

Já si myslím, že jsou to vlastně nějaký kořeny čehosi, co přetrvává dodneška, takovej vlastně nástup lůzy k moci.

Jan Pokorný, pátek 6. června 2014, 18:30–19:00

Bogdan Trojak

básník, organizátor festivalu Praha pije víno

Jste oceňovaným básníkem, nevyčítá vám to básnické prostředí, že jste tak trochu zběhl zté čisté básnické cesty adnes se už spíš věnujete vínu, pokud vím?

Já to možná vyčítám sám sobě, protože jsem už pocítil vposlední době takovou potřebu se zase do toho psaní víc opřít, takže chystám nějaké knížky. Mám hotovou knihu pro děti, kterou jsem měl odevzdat už vzimě, ale jak toho mám moc, tak jsem to trošku posunul. První bude knížka pro děti, potom bude knížka básní atřetí bude kniha ovíně.

Komu přeje doba víc? Básníkům, nebo vinařům?

Rozhodně vinařům. Přispívá ktomu iurčitá změna klimatu, možná za posledních deset let těch špatných ročníků nebylo tolik, katastrofy nás míjely avinaři mohli víno nerušeně vyrábět aprodávat.

Kdy vy jste se začal vážně zabývat vínem?

Vroce 2003jsem nakoupil první hrozny azpracoval je na pofidérní víno, nevím, jestli to bylo víno, zkvašený nápoj to byl, aod té doby jsem oto měl větší, hlubší zájem. Vroce 2004jsem před vstupem do Unie ještě stačil vysadit vinice apotom jsem čekal nějaký ty dva tři, tři vlastně, tři roky na první úrodu, to bylo vroce 2006. Aod té doby jsem až do roku 2012 intenzivně žil na jižní Moravě. Adělal víno. Poslední rok, vlastně ročník, jsem trošku zanedbal, musel jsem se přestěhovat do Prahy.

Pojďme se zastavit na chvíli na jižní Moravě. Jak se dívají tamní vinaři, kteří už mají něco nasázeno, něco odpito, něco odžito, něco odpracováno, na mladého člověka, který si tam koupí vinici?

Tak víte, já nejsem zjižní Moravy, že?

Vím.

Přišel jsem na jižní Moravu ze severní Moravy, zČeského Těšína, přes Brno, kde jsem studoval.

Není to pro ně horší, než kdybyste přišel zPrahy?

To si netroufám říct, nevím. Byl jsem za blázna, přišel nějaký kluk avysadil tady vinici, nemá tady žádný kořeny – aještě jsem to dělal trošku jinak, po svým. Za blázna jsem byl, myslím, dlouho apotom nějak, když ochutnali nějaká moje vína atřeba se mi občas něco povedlo, tak mě vzali na milost. Na jižní Moravě je dobře.

Co to znamená, když vás vinaři vezmou na milost?

Když vám pochválí víno, uznají, že ten váš postup, vaše metoda může být cestou kdobrému vínu. Anejvětší ocenění je, když vás pozve soused do sklepa azeptá se na váš názor.

Byl jsem za blázna, pak mě vzali vinařinamilost

Ato už se vám stalo?

Už se mi stalo. Jsem vpodstatě spokojený.

Vy jste sem přijel zpražské Troje, kde začal festival Praha pije víno, který organizujete. Chcete festivalem zvrátit mýtus, že Pražáci vínu nerozumějí?

Ono to víno pro Pražáky už nefunguje, jak to bylo ještě před patnácti dvaceti lety. Praha, podle mě, byla vždy vinařskou metropolí po celý dějiny až do 19. století. Tady bylo hodně vinic. Takže chceme tím říct to, že Praha je, byla aje vinařské město. Je to jedna zmála metropolí, která má vlastní vinice. Toho bychom si měli vážit. To je jedna věc. Druhá věc je, že Praha nemá, zase to je můj názor, pořádný vinný festival. Tak jsme se rozhodli ho uspořádat. Pozvali jsme sem 50 vinařů zcelý střední Evropy.

Vinaři říkají: To víno je krásné. Co to znamená, přeložte mi to, že víno je krásné.

Pokud kněmu přistupujete snějakým větším zájmem, nejenom že ho prostě pijete, ale vy ho zkoumáte, snažíte se ho pochopit, snažíte se, skrze to víno pochopíte hodně věcí. Díky vínu se člověk dokáže naučit obrovské penzum věcí. Protože víno souvisí smnoha obory. Pokud chcete vínu rozumět, tak musíte znát aspoň trošku geologii, pedologii, klimatologii, historii, botaniku. Všechno možný. Stím souvisí tolik věcí, že pro mě je víno krásné proto, že to je krásný médium, skrze které se můžu dozvědět víc osvětě kolem třeba.

Aty všechny obory znáte? Tedy ty, o kterých jste mluvil.

Já je neznám. Já se snažím pronikat trošičku aspoň pod ten povrch, abych dokázal ty věci pochopit. Nejsem vystudovaný odborník vžádném ztěch oborů, samozřejmě.

Poslyšte, pane Trojaku, ateď se vás ptám jako obchodníka: nejsou pořád ta dobrá vína unás příliš drahá? Ateď se spíš bavím otěch dovážených vínech.

To je zase problém tý znalosti. Člověk, když ví aorientuje se, tak dokáže koupit za relativně dobrou cenu, nízkou, kvalitní víno. Tady na trhu je spousta dobrých vín, která koupíte za pěkný peníze, do dvou set korun si myslím, že to je pořád dobrá cena. Člověk si musí uvědomit, co za tím je práce, za tím vínem. Dá se koupit ilevný víno za třicet čtyřicet korun, ale tak tam ta práce asi není. To je nějak jinak. Anemyslím si, že by dovozci nějak obecně měli marže tak vysoký, že by byla vína unás předražená. To si nemyslím.

Ono se pořád traduje, že na Moravě budou mít vždycky dobré víno, ale že vtom červeném nedosáhnou úrovně třeba Francouzů nebo Toskánců. Vy tak pochybovačně kývete hlavou. Co je na tom za pochyby?

To je špatně pochopené. Samozřejmě na Moravě vždycky budou převažovat ahistoricky převažovaly bílé variety. Ale jde oto, jakou odrůdu zvolíte. Pokud se podíváte na vinařskou mapu Evropy, kde se dělají jakoby největší, jak se říká vinařským slangem, největší vína, velká vína červená, tak jsou to spíše severní oblasti vEvropě. Je to například Burgundsko. Anemluví se moc ovínech, velkých vínech zjihu, ze Sicílie nebo zjižního Španělska. Proč? Protože nemají tu eleganci. To, co milovník vína hledá. Amy bychom na Moravě měli pouze dobře volit odrůdy. Nasadit ty odrůdy, které se unás dají dělat, se kterými je dobrá zkušenost historická. Což je Pinot Noir, především severní odrůda Frankovka, když se jí nechá čas. Atřeba ještě jedna nebo dvě.

Pinot Noir na Moravě, to je Modrý Portugal?

Ne. To je Burgundské modré.

Burgundské modré.

Viděl jste film Dobrý ročník nebo četl jste tu knížku?

Viděl. Ano.