Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Martin Lečbych, Ph.D.

RORSCHACHOVA METODA
Integrativní přístup k interpretaci
2., rozšířené a aktualizované vydání

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6362. publikaci

Recenzoval: prof. PhDr. Ivo Čermák, CSc.

Odpovědný redaktor Štěpán Böhm
Sazba a zlom Radek Vokál
Formát ePub Radek Vokál
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Počet stran 240
Vydání 2., 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover illustration © Eliška Kubínová, 2016

ISBN 978-80-271-9428-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9427-8 (pdf)
ISBN 978-80-247-5834-3 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Lečbych, Martin
Rorschachova metoda : integrativní přístup k interpretaci / Martin Lečbych.
-- 2., rozšířené a aktualizované vydání. -- Praha : Grada, 2016.
-- 240 stran. -- (Diagnostika)
Anglické resumé
ISBN 978-80-247-5834-3 (brožováno)

159.9.072:303.687 * 159.9.072.5
- Rorschachova metoda
- psychodiagnostika
- monografie
159.9 - Psychologie [17]

Věnování

Vytvoření druhého vydání by nebylo možné bez láskyplné podpory a pochopení mé rodiny. Toto vydání proto věnuji své manželce Daně a svým dětem Markétě, Janovi a Johaně.

V Olomouci 9. 9. 2016

Martin Lečbych

Předmluva ke druhému vydání

Od prvního vydání knihy Rorschachova metoda uběhly již dva roky. Za tuto dobu jsem získal od kolegů, studentů i svých přátel k tomuto dílu mnoho zajímavých komentářů, dotazů i věcných připomínek. Jako autora mne velmi potěšilo, že kniha je kladně přijímána, inspiruje kolegy k tvořivé práci a slouží jako pomocník při studiu, výzkumu i praxi. Zejména bych chtěl poděkovat kolegům, kteří mou knihu nejen prostudovali, ale dali si i práci s formulací svých posudků, recenzí v odborných časopisech a případně toto dílo reflektovali ve vlastní tvorbě. Jmenovitě bych chtěl poděkovat zejména prof. Aleně Plhákové, prof. Ivu Čermákovi a prof. Jiřímu Šípkovi, od kterých jsem získal mnoho důležitých námětů pro další revize knihy.

Pro druhé vydání jsem se rozhodl rozpracovat zejména kvalitativní rovinu interpretace, téma vztahu mezi vyšetřujícím psychologem a jeho klientem, rovinu vývojového hodnocení protokolu a analýzu řeči. Zároveň jsem se pokusil tato témata zasadit do praktické roviny aplikace integrativního přístupu v praxi spolu s reflexí kontextu vyšetření a zasazení ROR metody do širší baterie psychodiagnostických metod. Vznikl tak nový čtvrtý oddíl knihy, který snad usnadní orientaci v tomto náročnějším interpretačním přístupu, jenž se neopírá o jedno interpretační paradigma, ale těží z mnoha různých teorií. V původním textu knihy jsem zejména rozšířil ty pasáže, které se (bohužel) staly za poslední dva roky v našem oboru více než aktuálními – jedná se o posuzování agresivních tendencí, dopadů traumatu a témat tělesného sebeobrazu a jeho integrity.

Každé odborné dílo vyvolává ve svém důsledku více otázek, než nabízí odpovědí. Čtenářům této knihy proto přeji, ať jsou pro ně otázky, které během četby vyvstanou, inspirativní, obohacující a podnítí jejich touhu po porozumění psychickým pochodům odehrávajícím se při interpretaci mnohoznačné reality.

Úvod

Rorschachova metoda (zkr. ROR) patří mezi světově nejrozšířenější psychodiagnostické nástroje. V míře oblíbenosti a četnosti využívání mezi psychology taktéž tradičně atakuje první příčky seznamů užívaných psychodiagnostických metod. Výzkum aplikovaných psychodiagnostických metod mezi českými psychology (Svoboda a kol., 2004) ukázal, že v celkovém souboru českých psychologů se jedná o čtvrtou nejčastěji využívanou metodu. V oblasti klinické psychologie, kam z tradice nejvíce patří, skončila na druhém místě bezprostředně za Wechslerovými škálami inteligence. Opakovaná sonda na našem území v rámci studie EFPA (European Federation of Psychologists Associations), kterou realizoval Urbánek (2009), umístila ROR metodu dokonce na první příčku nejčastěji užívaných psychodiagnostických metod v České republice.

V oblasti psychodiagnostiky není taktéž příliš zvykem, aby kolem jednotlivých metod vznikaly odborné společnosti, jež o nich hojně a živě diskutují. ROR metoda je v tomto směru unikátní výjimkou. Ve světě můžeme registrovat mnoho regionálních rorschachovských společností, které se sdružují v rámci Evropské rorschachovské asociace (ERA – European Rorschach Association) a Světové asociace pro Rorschacha a projektivní metody (ISR – International Society of the Rorschach and Projective Methods). Asociace ISR eviduje kolem tří tisíc členů z celkem devatenácti národních asociací.

Kromě odborných debat o ROR metodě a pravidelných světových konferencí zaznamenáváme v oblasti ROR metody také progresivní výzkum a bohatou publikační činnost. Prestižní databáze odborných článků Americké psychologické asociace (APA) PsycINFO eviduje více než devět a půl tisíce odborných prací, v nichž figuruje ROR metoda. Vyhledávání v akademických databázích prostřednictvím rozhraní EBSCO ukazuje na více než třináct tisíc prací s ROR metodou.

Vzhledem k takovému rozsahu zájmu není překvapivé, že dílo Hermanna Rorschacha přesáhlo rámec psychologie a stalo se součástí světové kultury. Inspiraci jeho inkoustovými skvrnami můžeme nalézat v dílech mnoha umělců, ve filmech, komiksech (Watchmen), dokonce i v hudební tvorbě.

Patrně u nikoho jiného z tvůrců psychodiagnostických metod nedošlo v historii k tomu, aby mu následovníci založili vlastní muzeum, jak se to stalo v případě Hermanna Rorschacha. Muzeum a archivy Hermanna Rorschacha založil v roce 1957 jeho blízký kolega Walter Morgenthaler ve švýcarském Bernu. Dodnes zde probíhá stálá expozice poskytující vhled do života a díla Hermanna Rorschacha nejen z pohledu vědeckého, ale také uměleckého a estetického.

Rozsáhlý zájem odborné i laické veřejnosti o tento psychodiagnostický nástroj se na něm přirozeně podepsal v dobrém i zlém. Nelze se již dopočítat, kolik rozmanitých způsobů práce s touto metodou vzniklo a bylo semleto kritikou. Kolik bylo formulováno různých definic této metody. Kolik mýtů se v historii ROR metody objevilo. Z kolika stran čelila ROR metoda kritice. Kolik oprav a revizí původních kategorií bylo učiněno. Kolik moderních trendů odeznělo po více než devadesáti letech její existence.

Protože je velmi náročné zorientovat se v takto komplexní problematice, je cílem této publikace určitým smysluplným způsobem utřídit stávající poznatky a interpretační možnosti, které ROR metoda nabízí. Náš přístup označujeme za integrativní, neboť kombinujeme postupy z více linií vývoje, jimiž ROR metoda prošla. Naší snahou však není pouhá sumarizace poznatků a jejich třídění, ale taktéž propojení s relevantními teoriemi, které jdou napříč psychologickým zkoumáním. Právě kvalitní propojení mezi psychologickou teorií a praktickým testováním považujeme za zásadní faktor přiměřené interpretace diagnostických metod. Vzhledem ke zmiňovanému rozsahu stávajících poznatků přirozeně není možné integrovat vše a poskytnout všeobjímající pohled. Snažíme se zde tedy o určitý racionální výběr, jenž je podle našeho bádání relevantní k základním tématům psychologické diagnostiky. Abychom si alespoň načrtnuli základní linie práce s ROR metodou, z nichž budeme vycházet, je nutné udělat si krátký výlet do historie.

Vybrané směry vývoje Rorschachovy metody

Hermann Rorschach (8. 11. 1884 – 2. 4. 1922) byl švýcarským psychiatrem, psychoanalytikem, zástupcem ředitele psychiatrické kliniky ve švýcarském Herisau. Zájem o inkoustové skvrny – jejich tvorbu a lidské reakce při jejich interpretaci – se podle legendy v jeho biografii datuje již od školních let, kdy dostává od spolužáků přezdívku „Klex“ – Skvrna. Systematické práce na „inkoustovém testu“ zahajuje patrně v roce 1914 při své praxi s psychiatrickými pacienty. Své stěžejní dílo Psychodiagnostika: diagnostický test založený na percepci publikuje v roce 1921 – jeden rok před svou smrtí. Ve svém díle se soustředí zejména na percepčně-kognitivní proces a jeho změny u různých skupin psychiatrických pacientů. Všímá si odlišné kvality percepce dle závažnosti psychiatrických poruch, specifičnosti reakcí určitých osobností. První a originální linii vývoje v ROR metodě tak můžeme formulovat jako studium percepčních procesů a jejich vazby k posuzování osobnosti a psychopatologie. Rorschachova metoda zde figuruje jako percepčně-kognitivní experiment.

Původní dílo je dále rozpracováváno jeho blízkými kolegy a sympatizanty. S důrazem na roli percepce a kognice v diagnostice pracují Walter Morgenthaler, Georg Roemer a Emil Oberholzer. Právě díky Oberholzerovi se s touto metodou seznamuje David Levy, který ji „přiváží“ do USA a seznamuje s ní tamní odbornou veřejnost.

V roce 1929 se s metodou seznamuje Samuel J. Beck, který začíná práce na standardizaci této metody u dětí. Prostřednictvím jeho vlivu se tomuto tématu začíná věnovat ve své disertační práci i jeho kolegyně Hertzová. Beck i Hertzová se soustředí především na vývojové aspekty ROR zkoušky, všímají si odlišnosti v dětských odpovědích, reflektují vývojové trendy v percepci a kognici. Beck využívá svůj velký smysl pro systematičnost a v roce 1932 zahajuje práci na svém třídílném svazku učebnic o ROR metodě. Pokládá tak základy nové ROR školy v USA. V tomto pojetí je Rorschachova metoda mimo jiné nástrojem k prozkoumání vývojových trendů, zkouškou psychického vývoje a jeho zralosti.

Významným konkurentem S. J. Becka se na americkém kontinentě stává Bruno Klopfer, který z Německa, kde začínají vládnout protižidovské postoje (květen 1933 je v Německu spjatý s veřejným pálením židovských knih – mimo jiné i Freuda a Einsteina), emigruje v roce 1933 do USA. Klopfer rozpracoval vlastní systém kódování odpovědí, upřesňuje mnohé původní signatury a začíná zvolna propojovat analýzu ROR s psychoanalytickou teorií. Důraz na psychoanalýzu a obohacení ROR o analýzu obsahu odpovědí však nacházíme zejména u Davida Rapaporta, jenž zakládá další vlivnou větev analýzy ROR. Rorschachova metoda je zde nástroj k prozkoumávání vnitřní dynamiky, nástroj odkrývající, jakým způsobem řeší jedinec vnitřní konflikty. Psychoanalytický způsob analýzy ROR se stává na dlouhou dobu dominantní linií interpretace. Je stále vlivný i dnes. Na Rapaporta navazuje Roy Schafer, moderní psychoanalytickou tradici pak rozvíjí a integruje v rámci ROR Paul Lerner. Právě dílo Paula Lernera (Psychoanalytická perspektiva a Rorschach) je nejvlivnější světovou alternativou převládajícímu Exnerovu CS (Comprehensive System).

K původnímu pojetí ROR jako percepčně-kognitivního experimentu se po roce 1933 vrací Zygmunt Piotrowski, který se soustředí na neuropsychologická témata a zpracování ROR u neurologicky nemocných pacientů. Také u něj však pozorujeme psychodynamický příklon v interpretaci.

Po druhé světové válce publikuje v roce 1947 své teze o ROR Ferenc Mérei, který zakládá vlivnou maďarskou ROR školu. V českém a slovenském prostředí jsou jeho postřehy stále vlivné a inspirativní. Objevuje se zde analýza výkonů probanda s ohledem na jednotlivá témata ROR tabulí. Populární se stává téma vyzývacího potenciálu jednotlivých tabulí. Rorschachova metoda zde figuruje jako nástroj ke klinickému posouzení relevantních diagnostických oblastí (např. vztahu k realitě, integraci afektů, sexuality, adaptační síly…).

V mezidobí let 1936–1957 se v USA upevňuje pět samostatných ROR systémů (Beck, Klopfer, Piotrowski, Rapaport, Hertzová), které se později stanou východiskem analýzy J. Exnera. Na evropském poli se již objevuje snaha o integraci jednotlivých pojetí v díle Ewalda Bohma, jenž do roku 1972 publikuje pět vydání své učebnice (Lehrbuch der Rorschach-Psychodiagnostik) a dvě vydání Psychodiagnostického vádeméka (Psychodiagnostisches Vademecum). Bohmův systém se stává na dlouhou dobu v Evropě populárním, je z něj vytvořen základ pro český přístup v analýze ROR v duchu psychodynamické tradice.

V roce 1969 provádí srovnávací analýzu pěti amerických systémů John E. Exner, Jr. Popisuje rozdíly v administraci a skórování, upozorňuje, že každý systém používá odlišný způsob zacházení s testovým materiálem, každý používá jinou instrukci. Upozorňuje na rozdílnost kritérií, rozdílnost v interpretačních postupech. Jeho práce je reakcí na krizi v oblasti seriózního využití ROR, častou kritiku ze strany psychometricky orientovaných psychologů. Exner (2003) uvádí, že „pojem Rorschachův test byl více mýtem než realitou. V podstatě bylo vytvořeno pět jedinečných Rorschachových testů“.

Postoj Exnera byl pragmatický, snažil se najít shodná místa v pěti systémech, jednotlivé prvky vybíral ateoreticky, podroboval je výzkumu a ověření. Jeho snaha vyvrcholila poprvé v roce 1974, kdy se dočkala vydání první verze Souhrnného systému (Comprehensive System – CS). Začíná zde období jeho rozšiřování a revize. Rorschachova metoda je pojímána stejně jako psychometrický test. K interpretaci jsou hojně využívána statistická hlediska, je kladen důraz na standardizaci postupů, reliabilitu, validitu. Systém opouští obecné teorie a snaží se být ateoretickým. V navazujících obdobích získává tento přístup na oblibě i celosvětově, neboť dokáže reagovat na kritiku a zpochybňování metody ze strany skeptiků. V roce 2003 je publikováno poslední, čtvrté vydání CS. Z Exnerova systému se stává základní platforma komunikace mezi výzkumníky v ROR.

John E. Exner umírá v roce 2006, práva na CS získává jeho rodina, která si přeje uchovat památku otce a uzavírá tento systém změnám. Z blízkých spolupracovníků J. Exnera se začíná formovat skupina osob, které dále v jeho duchu pokračují v tlaku na tvorbu evidence-based systému. Tato skupina bývá označována jako G5 (group of five) – G. Meyer, J. Mihura, P. Erdberg, D. Viglione a R. Erard. V roce 2007 publikuje G5 mezinárodní srovnávací studii ROR, objevují se snahy vytvořit nadnárodní a mezinárodní normy. Přichází rozsáhlejší srovnání národnostních rozdílů a vlivu kultury. Jejich snahou je vytvořit navazující systém na CS. Nazývají jej Rorschach Performance Assessment System (R-PAS). Jejich ambicí je rozsáhle revidovat CS a do systému zahrnout jen výzkumem podložené proměnné.

Na pozvání České společnosti pro Rorschacha a projektivní metody přijeli G. Meyer a J. Mihura v roce 2009 do Prahy představit nový systém v celosvětové premiéře. Na setkání dorazily přední kapacity oboru a rozběhla se živá dvoudenní diskuse. Rozsáhle se debatovalo o limitech psychometrické perspektivy a hrozbě ochuzení ROR jako jedinečné klinické zkoušky. V září 2011 se objevuje oficiální publikace uvádějící systém R-PAS.

Z této stručné historie je patrná existence několika základních linií přístupu k ROR metodě. První linie, percepčně-kognitivní, je originální a původní linií směřování ROR. Nahlíží na tuto metodu jako na percepčně-kognitivní experiment a studuje roli percepce ve vztahu k osobnosti, psychopatologii a psychickému prožívání jedince. Silnou stránkou této linie je jasná a logická vazba mezi testovým materiálem a výsledkem experimentu. Extrémně silná a klinicky užitečná stránka spočívá v detekci poruch percepčně-kognitivního procesu (psychotických, neurologických). Slabou stránkou je méně prozkoumaná vazba mezi percepčně-kognitivními procesy a osobností, psychopatologií. Jak již to v historii bývá, originální ideje byly opuštěny a pozornost na sebe strhnuly atraktivnější teorie – v tomto případě psychoanalytické a psychodynamické. Tato oblast tedy nebyla dostatečně zkoumána. Jedná se o výzkum samotné podstaty tvorby odpovědí, mechanismů skrytých za jejich tvorbou. Do budoucna však jde o mimořádně nadějnou oblast – výzkum v oblasti neuropsychologie, zobrazovacích metod zažívá obrovský rozmach a denně se dozvídáme o nových fascinujících poznatcích o lidském mozku. Návrat ke kořenům této linie proto v rámci ROR považujeme za velmi slibný. V rámci našeho integrativního modelu se k této větvi vývoje snažíme vybírat neuropsychologické poznatky, které jsou podle našeho názoru relevantní k ROR metodě. Snažíme se lépe porozumět procesu tvorby odpovědí a mechanismům, jež na tuto tvorbu mají vliv. Opíráme se zejména o teorie zrakové percepce, neurobiologii zrakového vědomí, faktory ovlivňující percepční procesy – za zásadní považujeme zejména procesy emoční.

Druhou linii představuje psychoanalytický a psychodynamický přístup, který obohatil uvažování nad ROR metodou o projekci nevědomých obsahů v odpovědích probanda. Rorschachova metoda je zde chápána jako metoda projektivní. Za silnou stránku tohoto přístupu můžeme považovat pečlivou obsahovou analýzu odpovědí, jež vedla k tvorbě klinicky relevantních škál. Důraz je kladen na témata psychoanalýzy – tudíž rozpracování diagnostiky duševní dynamiky, objektních vztahů, psychických obran. Historicky byla tomuto směru vytýkána značná spekulativnost, až příliš svévolná intuitivnost, nedostatečná standardizace a svévolné zacházení s testovým materiálem. V moderním psychodynamickém pojetí, které reprezentuje například P. Lerner, je již tato kritika překonána. Mnohé z tradičních psychodynamických škál byly nakonec také integrovány do psychometrických přístupů (přirozeně s „překladem“ do obecného slovníku mimo psychoanalytickou terminologii).

V rámci našeho integračního modelu se soustředíme zejména na interpersonální teorie psychoanalýzy – teorie vztahové vazby (attachmentu), teorie objektních vztahů. V rámci těchto koncepcí vzniklo již více rorschachovských nástrojů, které splňují i přísná kritéria evidence-based přístupů a zároveň si zachovávají srozumitelnou vazbu na psychoanalytickou teorii.

Třetí linii označujeme jako vývojovou. Jedná se o studium dětského vývoje v ROR, důraz na studium vývojových fenoménů. Velmi silná stránka spočívá v praktické psychodiagnostice dětského vývoje, zmapování vývojových trendů, propojení ROR s obecnými vývojovými teoriemi kognitivních funkcí. Více než v jiných liniích je zde ambice vysvětlovat jevy v ROR, porozumět jim z vývojového hlediska. Je zde patrná chuť zajímat se o samotnou podstatu tvorby odpovědí. Rorschachova metoda zde bývá pojímána různě, podle oblasti zájmu autorů – například jako test tvorby symbolických reprezentací, test zralosti percepce, test centrální koherence apod. Za slabou stránku považujeme, že snaha o systematizaci zde ustoupila do pozadí, neboť větší pozornost teď na sebe strhávají témata dospělosti, systematizace postupů v „dospělém“ ROR. Je zde menší shoda ve standardizaci postupů proti jiným liniím. Panuje zde kontroverze ohledně věkového využití – podle zkušených kliniků je možné používat ROR jako zkoušku k posuzování zralosti vývoje již od dvou let, podle psychometriků je dolní hranicí využitelnosti ROR jako psychologického testu obvykle pět let. Psychometrické postupy zde však bývají kritizovány pro neporozumění vývojovým trendům. Tvoření norem podobným způsobem, jako je tomu u dospělých, se taktéž v předškolním věku nejeví jako příliš racionální postup. Dítě není „malým dospělým“. V rámci našeho pojetí se snažíme vývojovou linii akcentovat tam, kde mají specifické skóry podložený vývojový trend.

Čtvrtou linii označujeme jako psychometrickou a také jako evidence-based přístup. Snahou je zde chápat ROR metodu jako psychometrický test, standardizovat postupy administrace a vyhodnocení, propracovat psychometrické parametry testu. Silná stránka přístupu spočívá ve schopnosti reagovat na kritiku, obhájit užívání ROR v rámci standardizované psychodiagnostiky, upevnit jeho autoritu ve výzkumu. Je zde patrná silná orientace na test a zdokonalení jeho vlastností. Z Exnerova systému se stala také celosvětová platforma komunikace, což umožňuje sdílení poznatků a mezinárodní výzkum. Porovnávání konkrétního výkonu s normou je důležitým podkladem pro interpretaci. Slabé místo představuje ateoretičnost souhrnných systémů – jevy se třídí a kategorizují, ale není ambice jim porozumět a propojit s širší psychologickou teorií. Interpretace se neodvíjí od porozumění klinika teorii, ale od statistického hlediska. Mechanické interpretace bývají kritizovány za suchopárnost a vnitřní rozpory. Tyto systémy jsou spíše systémy administrace, standardizace, porovnání s normou, ale nikoliv ucelenými interpretačními systémy – i když v nich místy nalezneme i snahy o tento rozměr. Jednoznačnou přednost spatřujeme ve sjednocení komunikace ohledně ROR skórů a indexů. V rámci našeho integrativního pojetí proto klademe důraz na Exnerova pravidla administrace a skórování, snažíme se používat jazyk, který je pro osoby vzdělané v Exnerově systému srozumitelný. Reflektujeme taktéž zásadní rozdíly provedené v systému R-PAS, jenž považujeme za logické pokračování vývoje Exnerova CS.

Nově také můžeme hovořit o páté linii kolaborativní, která je spojena zejména s metodikou Therapeutic Assessment (Finn, 2007) a kolaborativním přístupem v diagnostice (Finn a kol., 2012). Nejedná se zde o samostatný interpretační přístup k ROR, ale spíše o filozofii zacházení s diagnostickými a zejména projektivními testy. Postupy kolaborativní diagnostiky vedou klinika k aktivnímu zapojení klientů do diagnostického procesu, upozorňují na vztahové aspekty psychologické diagnostiky a ROR metodu obohacují o tzv. rozšířené inquiry, které se zaměřuje na hlubší porozumění klientova duševního života, umožňuje upřesnit chápání symbolů obsažených v projektivních metodách a zároveň je i nástrojem psychologické intervence. Filozofie kolaborativního přístupu přesahuje tradiční užívání diagnostických metod k posouzení a klasifikaci určitých jevů a rozpracovává možnosti užití diagnostických metod v terapeutickém a poradenském kontextu v zájmu hlubšího porozumění světu klienta.

Interpretace Rorschachovy metody je podle našeho názoru uměním, které má vědecké pozadí, není však produktem abstraktní vědy, ale produktem lidským, člověka, který interpretuje a dá význam jevům, jež pozoruje. Pro kvalitní interpretaci jsou důležité znalosti mnoha teorií vysvětlujících lidské chování, stejně jako znalosti psychometrických aspektů ROR. Kvalita interpretace psychodiagnostických metod je podle našeho názoru úměrná vzdělanosti a nadání psychologa, jenž ji provádí. Sebekvalitnější pracovní nástroj sám o sobě nezaručuje kvalitní provedení díla. Profesionál by měl vládnout znalostí svých nástrojů a jejich omezení, stejně jako znalostmi vztahujícími se k jeho činnosti.

Organizace textu

V našem textu se nejprve soustředíme na vybrané teorie relevantní k posuzování percepčně-kognitivního procesu, který je podle našeho názoru primárním východiskem analýzy Rorschachovy metody. Zaměříme se zde na proměnné vztahující se k organizaci a integraci senzorické zkušenosti a kapacity jedince pro testování reality.

Ve druhé kapitole se věnujeme propojení kognitivních a emočních procesů, zdůrazňujeme zde zejména teorie, jež srozumitelně propojují kognitivní, motivační a emoční procesy. Zabýváme se tu proměnnými, které v rámci ROR umožňují posouzení afektivního stylu.

Třetí kapitola je věnována problematice mezilidských vztahů, zaměřujeme se zejména na teorie objektních vztahů a teorii vztahové vazby. Pro každou z těchto teorií se snažíme prezentovat škály a proměnné, jež se k nim v rámci hodnocení Rorschachovou metodou vztahují. Tyto koncepce taktéž rozšiřujeme o výsledky experimentálních studií, z nichž vycházejí psychometrické systémy.

Čtvrtá kapitola je věnována praktickým stránkám integrativního přístupu, věnujeme se zde zejména kvalitativní analýze ROR protokolu a problematice vztahu mezi klinikem a jeho klientem.

Pro porozumění našemu textu je nutná alespoň rámcová obeznámenost s Exnerovým systémem, se kterým se čtenář může seznámit díky českým překladům Exnerova manuálu (Exner, 2009) nebo původního Exnerova díla (Exner, 2003). Vhodná je taktéž obeznámenost s Exnerovými interpretačními postupy, které u nás vyšly v překladu Poláka a Obucha (2011). Doporučit lze také původní česká skripta Říčana a kol. (1981) a jejich srovnání s Exnerovým systémem, jež provedl Telerovský a Ženatý (2005). Jako rozšiřující studijní literaturu lze doporučit produkci České společnosti pro Rorschacha a projektivní metody, která vydává ročenky s příspěvky textů svých členů.

1.Percepčně-kognitivní proces

Pojem percepce (vnímání) zde chápeme vsouladu se Sternbergem (2002) jako množinu procesů, jejichž prostřednictvím poznáváme podněty zprostředí (počitky), organizujeme je adodáváme jim smysl. Je zjevné, že se jedná osložitý komplexní proces akprocesu percepce se vztahuje řada zajímavých psychologických jevů. Záměrně také budeme hovořit oprocesu kognitivním (poznávacím), který je obvykle chápán jako způsob zpracování informací vnejširším slova smyslu, proces chápání. Jak uvádí Sternberg (2002), hranice mezi percepcí akognicí je zdrojem rozsáhlých diskusí, nicméně účelné je chápat čití, percepci akognici jako proces jednoho kontinua, vjehož systému běží aje zpracovávána informace. Vrorschachovské tradici je taktéž zvykem pojímat tyto dva procesy současně.

Rorschachova metoda není svým charakterem blízká tradičním výkonovým testům kognitivních schopností (např. testům inteligence), tak jak jsou pojímány zhlediska psychometrického. Není ani specifickým neuropsychologickým testem. Přesto můžeme jejím prostřednictvím získávat cenné informace ostruktuře acharakteru percepčně-kognitivního procesu, hodnotit jeho kvalitu, adokonce velmi citlivě zaznamenat percepčně-kognitivní poruchy. Právě proto je často Rorschachova metoda uváděna i vučebnicích neuropsychologie (např. Preiss, 1998) apatří do diagnostického repertoáru mnoha neuropsychologů. Zatímco jednodimenzionální testy kognitivních schopností aspecifické neuropsychologické nástroje umožňují citlivě měřit specifickou dílčí schopnost vrámci určitého procesu zpracování informace, Rorschachova metoda nám umožňuje nahlédnout na percepčně-kognitivní proces vjeho celistvosti, poskytnout nám komplexní výsledek percepčně-kognitivního procesu, který se stává předmětem analýzy. Již od dob Hermanna Rorschacha se objevují pokusy neanalyzovat výsledky protokolu zhlediska percepčně-kognitivních schopností pouze klinicky nebo podle výskytu typických fenoménů, ale také zhlediska psychometrického, porovnáváním anormováním určitých kvantifikovatelných znaků.

1.1Vybrané teorie percepce relevantní kRorschachově metodě

Zraková percepce patří mezi zajímavé oblasti zkoumání kognitivní aexperimentální psychologie již po mnoho desetiletí. Existence optických iluzí asnaha ojejich praktické uplatnění se datuje již vpísemnostech zprvního století našeho letopočtu vdílech římských architektů. Marcus Vitruvius Pollio (2009) sepsal vobdobí 33–22 let př. n. l. knihu Deset knih oarchitektuře, ve které se věnuje také popisu optických iluzí, snimiž musí architekti velkých staveb počítat. Slavná je zejména optická iluze sloupů Parthenonu, které nejsou přísně kolmé, ale všechny jsou nakloněny mírně do středu, přičemž nejvíce nakloněny jsou sloupy nárožní, které mají také největší průměr. Takový způsob stavby zabraňuje optickému klamu, že horní část stavby vybíhá do volného prostoru akrajní sloupy jsou tenčí než ostatní. Ani další linie Parthenónu nejsou rovné, aby byl korigován klam, že dlouhé horizontály se uprostřed prohýbají. Pokud by byla budova postavena přísně kolmá vpřesné pravoúhlé podobě, nepůsobila by dobrým dojmem ajejí sloupy aprůčelí by se jevily opticky křivé. Tento ajemu podobné optické klamy nás vedou kprvnímu důležitému poznatku, že náš mozek vněkterých situacích není schopen správně vnímat reálně existující jevy.

Další ze známých optických iluzí je tzv. trojúhelníková iluze (viz obrázek 1.1), na níž lze dobře rozlišit trojúhelníky, které však reálně neexistují. Tento fenomén ajemu blízké jsou dokladem toho, že náš mozek je vněkterých situacích schopen vnímat neexistující jevy.

Obr. 1.1 Trojúhelníková iluze

Zdroj: Volně dle Kanizsova trojúhelníku – Kanizsa, G. (1955), Margini quasi-percettivi in campi con stimolazione omogenea. Rivista di Psicologia, 49 (1): 7–30.

Úchvatná grafická díla M. C. Eschera (2009) jsou také dokladem skutečnosti, že náš mozek je schopen vnímat jevy, které nikdy nemohou reálně existovat. VEscherových dílech je tento princip patrný zejména vgrafice „věčného schodiště“ a„nekonečného vodopádu“, které však není možné fyzikálně sestrojit.

Tyto fenomény ukazují, že informace zvnějšího prostředí, jež dopadají na naše smyslové orgány (proces čití), nejsou nutně přesným odrazem reality, jak ji vnímáme vnaší mysli (proces percepce). Naše mysl má taktéž tendenci vnímat obrázek jako celek, který má určitý smysl. Jakmile se snažíme pochopit obraz jako celek, je možné, že naše mysl potlačí detaily, jež jsou scelkovým významem vrozporu, ajsme schopni vnímat i neexistující jevy. Pokud se zaměříme na jednotlivé detaily aodhlédneme od celkového obrazu, pochopíme či „prohlédneme“ jeho fyzikálně nemožnou podstatu. Toto můžeme demonstrovat na obrázku 1.2, který představuje nemožnou konstrukci.

Obr. 1.2 Nemožná konstrukce známá též jako „ďáblovy vidle“ (devil’s fork)

Zdroj: Volně dle Doug Gilford’s Mad Cover Site – Mad #93 (březen, 1965).

Náš mozek je adaptován na vnímání trojrozměrného prostoru. Obraz, který se zobrazí na sítnici našeho oka, je však dvojrozměrný akpercepci trojrozměrného prostoru dochází opětovnou rekonstrukcí zdvojrozměrných obrazů obou sítnic. Na rekonstrukci trojrozměrného prostoru má kromě binokulárního vidění vliv také informace olineární perspektivě, kterou odvozujeme zpozorovaných vodítek.

Další důležitou vlastností procesu vnímání je jeho schopnost adaptace na měnící se polohu subjektu apozorovaného objektu. Vtéto souvislosti se popisuje jev percepční stálosti (konstantnost vnímání). Vnímání stálosti velikosti umožňuje uchovat vmysli konstantní vjem velikosti objektu, i když se mění vzdálenost od tohoto objektu (velikost projekce objektu na sítnici oka se reálně zvětšuje, avšak vnaší mysli je zachováno vnímání stejné velikosti objektu). Tento fenomén demonstruje například populární Ponzova iluze (viz obrázek 1.3), vníž mají obě rovnoběžné čáry stejnou délku, byť jsou jejich délky vnímány jako odlišné. Matoucí sbíhající se vertikální čáry vzbuzují dojem trojrozměrného prostoru, který vede koptické iluzi, neboť vreálném trojrozměrném světě by byla horní horizontální čára skutečně delší.

Obr. 1.3 Ponzova iluze

Zdroj: Volně dle Ponzo, M. (1911). Intorno ad alcune illusioni nel campo delle sensazioni tattili sull’illusione di Aristotele e fenomeni analoghi. Archives Italiennes de Biologie.

Dobře známá je také iluze relativní velikosti, při které je vnímání velikosti kruhu ovlivněno velikostí okolních objektů (viz obrázek 1.4). Stálost velikosti se vztahuje ke vzdálenosti předmětu od pozorovatele. Při reálně konstantní vzdálenosti pozorovatele od objektu můžeme popisovat fenomén stálosti tvaru. Tento fenomén se vztahuje ke vzdálenostem jednotlivých částí daného předmětu. Máme tendenci vnímat tvar určitého předmětu jako stálý bez ohledu na to, že jeho projekce na sítnici se mění. Například otevírající se dveře vnímáme stále jako obdélníkový tvar, i když se jejich obraz na sítnici mění vzávislosti na míře jejich otevření.

Pokud náš mozek dostane chybná vodítka založená na lineární perspektivě trojrozměrného prostoru, snadno se při vyhodnocení velikosti objektu dopustí chyby (viz obrázek 1.5, na kterém mají oba stoly kupodivu stejnou plochu i tvar pracovní desky, byť otočenou oněkolik stupňů).

Obr. 1.4 Iluze relativní velikosti – známá také jako Delboeufova iluze

Zdroj: Volně dle Delboeuf, F. J. (1865). Note sur certaines illusions d’optique: Essai d’une théorie psychophysique de la manière dont l’oeil apprécie les distances et les angles. Bulletins de l’Académie Royale des Sciences, Lettres et Beaux-arts de Belgique, 19, 2nd ser. 195–216.

Obr. 1.5 Chybná vodítka lineární perspektivy – „otočené stoly“

Zdroj: Volně dle Shepard, R. N. (1990) Mind Sights: Original Visual Illusions, Ambiguities, and other Anomalies, New York: WH Freeman and Company.

Administrace Rorschachovy metody přímo povzbuzuje kaktivizaci těchto popsaných fenoménů zrakové percepce, neboť examinátor po zkoumané osobě požaduje, aby se pokusila vnímat neexistující objekt apodala otom zprávu. Úkolem probanda je nevnímat reálně existující objekt (inkoustová skvrna), ale pokusit se přisoudit skvrně určitý pravděpodobný symbolický význam („Co to může být?“) avnímat tak něco, co reálně neexistuje, případně nemůže vůbec existovat. Zdá se, že tento proces vnímání apřisuzování významu je uzdravého člověka přirozenou záležitostí, kterou si ve všedním životě ani neuvědomuje apovšimne si jí teprve až při konfrontaci sdůkladně promyšlenou percepční iluzí. Rorschachova metoda bývá snad i proto dobře přijímána, protože vzbuzuje dojem zajímavé hry, jež je pro řadu osob podobná interpretaci konkrétního objektu vmracích na nebi, kterou sami činí od dětství zcela bezděčně, aniž by je tomu musel někdo systematicky učit. Jedná se oneurologický apsychologický fenomén zvaný pareidolie, jenž se vztahuje kautomatické tendenci naší psychiky interpretovat vágní obraz jako obraz specifický. Slavný „pareidolický“ obraz, který zažehnul řadu konspiračních teorií, je například fotografie sondy Viking zroku 1976 „tvář na Marsu“.

Na charakter interpretace má kromě zautomatizovaných percepčních procesů bezesporu také vliv naše minulá zkušenost svnímaným objektem. Při pohledu na obrázek 1.6 musíme vynaložit značné vědomé úsilí kidentifikaci původního objektu. Jakmile však naše mysl dostane potřebná vodítka (viz obrázek 1.7), bez potíží dekóduje původní obraz, který se pak při dalším pohledu automaticky „vyhoupne“ do popředí. Obtížně identifikovatelný obraz získal vnaší mysli specifický význam.

Obr. 1.6 Degradovaný objekt

Obr. 1.7 Původní objekt

Pro pochopení náročné otázky, jak dochází kintegraci dílčích počitků do vjemu integrovaného celku, se zdá jako mimořádně užitečná gestaltistická teorie zrakového vnímání. Tuto teorii vybudovali psychologové Kurt Koffka, Wolfgang Köhler aMax Wertheimer na počátku 20. století jako alternativu strukturálního přístupu, který se soustředil na vysvětlování percepce prostřednictvím rozkládání celku na jednotlivé elementy. Základní tezí gestalt přístupu je, že celek je více než pouhý součet jeho částí. Na vjem tvaru (německy Gestalt – tvar) nelze pohlížet jako na součet jeho elementů, které jej tvoří. Základním principem, jímž se percepce řídí, je tzv. zákon pregnance (orig. Prägnanz – vpřekladu vyhraněnost, výstižnost), podle kterého zrakově vnímáme jakékoliv uspořádání objektu způsobem, jenž nejefektivněji organizuje prvky do stabilní asouvislé formy. Produkt vnímání není směsí nesourodých počitků, ale organizovaný vjem, který vystihuje skutečnost.

Nejelementárnější princip organizace počitků představuje figura apozadí. Při expozici řady podnětů nám některé objekty vystupují do popředí, tvoří ohnisko naší pozornosti ajsou konkrétním předmětem našeho vnímání, jiné objekty ustupují do pozadí avytvářejí kontext našeho vnímání. Princip figury apozadí lze demonstrovat na slavném Rubinově poháru (viz obrázek 1.8), na němž lze vidět buď bílý pohár, nebo dvě černé siluety. I když pozorovatel ví oexistenci obou vjemů amůže mezi nimi libovolně „přepínat“, není schopen je vidět současně. Figura apozadí se pravidelně střídají. Tento princip je základem mnoha víceznačných obrazů.

Obr. 1.8 Rubinův pohár

Zdroj: Volně dle Rubin, E. (1915). Synsoplevede Figurer.

Představitelé gestaltismu se snažili oformulaci dílčích principů, které se uplatňují ve vnímání celistvých tvarů ajež jsou principu pregnance podřízeny. Znalost těchto principů je důležitá i pro porozumění výkladu mnohoznačných inkoustových skvrn Hermanna Rorschacha.

Podle principu symetrie máme sklon vnímat objekty souměrné podle středové osy – jako důležité se nám jeví ty prvky podnětového pole, které jsou rovnovážně rozložené jakoby zrcadlově podle ústřední osy nebo kolem určitého bodu. Tento princip se jeví vrorschachovských tabulích jako mimořádně důležitý prvek, neboť jsou všechny relativně symetrické. Je známo, že Hermann Rorschach tabule i ručně dokresloval do symetrické podoby. Symetrie tabulí však není strojově přesná ana určitých místech pozorujeme drobné odchylky od ústřední osy. Právě princip symetrie je jedním zmožných vysvětlení vjemu Rubinova poháru. Podle principu symetrie zřejmě vzniká většina rorschachovských odpovědí scentrální částí ve středové ose (např. tělo) arozšířením objektu vperiferních částech (např. křídla). Symetrie také stojí vpozadí odpovědí párových azrcadlových.

Princip blízkosti se vztahuje ke skupině objektů, které máme sklon členit na podskupiny podle jejich prostorové blízkosti. Jako jednotlivé celky (gestalty) vnímáme ty objekty, které jsou si blíže. Například šest teček na obrázku 1.9 je vnímáno obvykle po skupinkách jako 1–2–2–1. Princip blízkosti prvků je kupříkladu uplatnitelný kpochopení názvů souhvězdí na noční obloze.

Podobný je princip podobnosti, podle něhož seskupujeme objekty do celků podle jejich vizuální podobnosti. Obrázek číslo 1.10 je obvykle vnímán „po sloupcích“ místo po řádcích.

Obr. 1.9 Princip blízkosti

Obr. 1.10 Princip podobnosti

Významný je taktéž princip uzavřenosti, který představuje tendenci „dokončit gestalt“, doplnit chybějící části podnětového pole tak, aby vytvářelo smysluplný celek. Jedná se osklon kompletovat neúplné předměty. Například na obrázku 1.11 nevnímáme přerušované linie, ale geometrické tvary.

Podle principu kontinua či společného osudu vnímáme jako celek formy shladkými anepřerušovanými liniemi, na rozdíl od forem lomených apřerušených. Příklad je patrný zobrázku 1.12, který je vnímán spíše jako protnutí dvou linií (rovné přímky akřivky) než jako spojení horní adolní lomené části. Princip kontinua se uplatňuje vřadě pohybových iluzí – Johansson (1973) ve své studii demonstroval, jak může několik zdánlivě nahodile umístěných bodů při jejich rozpohybování vést ke vjemu lidské postavy vpohybu.

Obr. 1.11 Princip uzavřenosti

Obr. 1.12 Princip kontinuity

Přínos gestaltismu spočívá zejména vpopisu fenoménů, které ovlivňují náš způsob vnímání skutečnosti. Samy osobě však proces percepce nevysvětlují. Sternberg (2002) systematizuje moderní teorie percepce, jež mají ambici tyto fenomény vysvětlovat, arozlišuje dvě skupiny teorií. První skupinu představují teorie přímé percepce – vzestupné teorie, které jsou založeny na vysvětlování fyzikálních aspektů vnímaného podnětu. Tato skupina teorií nepředpokládá, že by vyšší mentální funkce měly zásadnější vliv na vnímání. Místo toho předpokládají, že vše, co ke vnímání potřebujeme, je obsaženo vsenzorických receptorech asenzorickém kontextu informace. Tyto teorie se uplatnily například ve výzkumu kojenecké percepce hloubky aprostoru ave vysvětlování bazálních principů percepce. Rosinski (1977) podává přehled výzkumů voblasti novorozeneckého akojeneckého způsobu vnímání hloubky auvádí, že nejenom kojenci schopní samostatného pohybu, ale již i děti vprelokomočním stadiu vývoje jsou schopny zrakové diskriminace hloubky. Výzkumy vedou khypotéze, že rozpoznávání určitých vizuálních konfigurací je vrozené azvyšuje potenciál přežití jedince. Toto podporuje i výzkum Mormanna akol. (2011), kteří zjistili, že pravá amygdala (část limbického systému, jež se podílí na tvorbě paměťových stop azpracovávání emocí) silně reaguje na obrázky zvířat. Tato reakce je silnější, než když jsou prezentovány obrázky budov nebo lidí. Tento výzkum ukazuje, že vevolučně starých oblastech našeho mozku jsou zakódovány vzorce, které umožňují rozpoznávání zvířat od jiných objektů. Pro přežití našich předků měla tato rychlá detekce zvířat mimořádný význam.

Podle teorie šablon naše mysl ukládá obrovskou zásobárnu šablon, které můžeme potenciálně poznávat. Poznání jevu je pak korelací mezi senzorickou informací ašablonou. Vzásadě se jedná oasocianistický model, jenž má však problém vysvětlit mnohé fenomény zrakových iluzí avliv kontextu na vnímání. Podle teorie prototypu nedochází ke korelaci vnímaného skonkrétní šablonou, ale sprototypem, který je nejlepším možným odhadem příkladu nějaké třídy předmětů. Prototypy integrují nejcharakterističtější rysy určitého obrazce nebo uspořádání jevů. Podle teorie korelace znaků nekorelujeme tvarové uspořádání jako celek, ale snažíme se korelovat charakteristiky (znaky) se znaky uloženými vpaměti. Vdaný moment může být přítomno více aktivovaných paměťových znaků – ovnímání však rozhoduje nejvýraznější shoda se znaky vnímaného objektu. Například při vnímání písmene R dochází krozkladu jeho linií na jednotlivé elementy amůže se aktivovat podobnost spísmenem P (bez šikmé čáry), D (horní polovina písmene), K(dolní polovina písmene). Podobné myšlenky nacházíme také ve strukturálně deskriptivní teorii, která předpokládá, že jsme schopni vytvářet stabilní trojrozměrné mentální reprezentace světa díky rozkladu objektu na několik jednoduchých geometrických tvarů – tzv. geonů (kvádry, válce, klíny…). Malé množství geonů lze využít ke stavbě velkého množství tvarů azákladních objektů, podobně jako lze zomezeného počtu písmen sestavovat rozsáhlý seznam slov anedozírný seznam vět.

Druhou skupinu teorií představují konstruktivistické teorie – sestupné. Tato skupina teorií předpokládá, že samotné senzorické informace nejsou dostatečnými vodítky pro vnímání, azdůrazňuje ve vnímání roli předešlé zkušenosti, kontextu ainteligenci. Někdy se také označují jako teorie inteligentní percepce, neboť zdůrazňují roli mentálních funkcí vyššího řádu. Zkonstruktivistické pozice se jeví proces percepce jako stálé vytváření aověřování rozmanitých hypotéz týkajících se vjemů. Tyto hypotézy jsou konstruovány zvíce zdrojů – senzorických dat, znalostí zpaměti, usuzování, očekávání, kontextu. Nejsme tak odkázáni na jeden informační zdroj. Zdůraznění efektu kontextu umožňuje vysvětlení i náročných fenoménů, sjejichž vysvětlením mají teorie vzestupné problémy – viz obrázek 1.13, na kterém lze díky znalosti kontextu bez problémů přečíst dvě slova, bez ohledu na komplikaci, že jeden znak zastupuje dvě různá písmena.

Obr. 1.13 Efekt kontextu

Zdroj: Volně dle Sternberg (2002)

Na percepci se zde nahlíží jako na inteligentní proces apoukazuje se na ústřední vztah mezi percepcí ainteligencí. Okolní vjemy vnímáme úměrně svému očekávání ainteligenci. Inteligence apercepce spolupracují při tvorbě představ.

Konstruktivistický předpoklad, že proces percepce je stálé vytváření aověřování hypotéz, má svou paralelu i vzákladním fyziologickém výzkumu. Ježek akol. (2011) objevili vrámci laboratorního výzkumu hipokampu upotkanů princip časování aktivace vzpomínek vmozku. Autoři se snažili odpovědět na otázku, jakým mechanismem dochází kaktivaci určité paměťové stopy na základě senzorických informací zprostředí. Paměťové stopy si lze představit jako rozdílné vzorce aktivity mnoha neuronů. Různé skupiny kódují odlišné vzpomínky. Autoři se zaměřili na prostorovou paměť vhipokampu, jejíž neurony jsou aktivní vzávislosti na prostředí, které důvěrně známe (vytváří tzv. prostorové mapy). Vědci za pomoci dobře navrženého způsobu změny osvětlení ve dvou boxech spotkany docílili pro jejich mozky simulaci „teleportace“ mezi dvěma odlišnými prostředími. Prostřednictvím zobrazovacích metod vyhodnocovali aktivní prostorovou mapu ve vysokém časovém rozlišení. Změna boxů vedla kvýměně map – původní byla potlačena anová aktivována. Podrobná analýza ukázala, že vkrátké době (až několik sekund) po „teleportaci“ mezi sebou obě paměťové stopy soupeří amozek střídavě aktivuje jednu i druhou variantu. Bylo tak zjištěno, že neuronová populace zpracovává informace ze smyslů ahledá knim odpovídající vzpomínku vkrátkých opakujících se cyklech, které odpovídají 6–11 Hz rytmu. Tento rytmus je tradičně označován jako vlny „théta“ aje jedním zdominantních EEG rytmů mozku. Cyklický proces aktivace paměti umožňuje mozku několikrát za vteřinu korigovat eventuální nepřesnosti vaktivaci vzpomínky, která nejlépe koreluje sinformacemi oprostředí. Činnost mozku připomíná tedy spíše badatele, jenž si vytváří hypotézy otom, co pozoruje, atyto hypotézy si zpětně ověřuje vprostředí.

Konstruktivistická perspektiva se zdá užitečnější pro vysvětlování procesů, které se odehrávají při interpretaci mnohoznačných podnětů, tedy i při Rorschachově metodě. Zrakovým počitkům přisuzujeme přiléhavé vlastnosti, neboť nevědomě usuzujeme, což je proces, kdy ke tvorbě vjemu využíváme automaticky informací zmnoha zdrojů. Tím, že využíváme akombinujeme data zvíce zdrojů, vyvozujeme závěr, aniž bychom si toho byli vědomi. Na vyvozování tohoto závěru má vliv předchozí učení. Předchozí učení kombinované se senzorickou informací však vyžaduje kvalitní úsudek ainteligenci, aby mohl vzniknout kvalitní (přiměřený, realistický) vjem. Vnímání je také ovlivněno efektem kontextu ajeho hodnocením. Vdobře navržených experimentech se ukazuje, že probandi rychleji identifikují ty objekty, které se přiměřeně vztahují kprostředí – například vobrázku kuchyně dokáží rychleji identifikovat hrnec než buben. Nevědomé hodnocení kontextu podněcuje rychlost výbavnosti určitých vjemů. Naše psychika má taktéž tendenci organizovat objekty vkontextu podle souvislosti.

Teorie vzestupné i sestupné není účelné chápat jako neslučitelné konkurenty. Nutné je zdůraznit jejich vzájemnou komplementaritu. Vzestupné teorie mají své uplatnění ve vysvětlování jednoznačných podnětů, které jsou jasně definovány aohraničeny. Vpřípadě, že dochází kdegradaci objektu, jeho zamlžení, překrytí, tvarové distorzi amnohoznačnosti, začnou být důležité sestupné teorie. Při vnímání avytváření smyslu vnímaného tak svelkou pravděpodobností využíváme procesů, jež popisují obě skupiny teorií, avšak srozlišnou intenzitou dílčích složek těchto procesů dle povahy vnímaného objektu anašich osobnostních dispozic. Vzestupné procesy zrakové percepce jsou rychlé, vedené klíčovým (dominantním) znakem podnětu. Sestupné procesy jsou pomalejší, ovlivněny volním úsilím. Soupeření mezi těmito procesy vmozku je usměrňováno procesy pozornosti.

1.2Neurobiologie zrakového vědomí

Pojem „vědomí“ je značně složitým pojmem sřadou nesouladných definic. Anglosaská odborná literatura vyčleňuje několik významů – vědomí jako úroveň bdělosti (alertness), pozornosti (attention), sebeuvědomění či vědomí ovědomí (awareness). Vsouladu spředchozí kapitolou se budeme soustředit na význam vědomí jako rozlišování počitků avjemů (sensation, perception), který se vztahuje kproblematice vnímání.

Vlivný model zrakového vědomí vypracovali Crick aKoch (Crick, 1994) ajeho upravenou arozšířenou verzi unás prezentuje Koukolík (2000; 2004), zjehož díla vtéto podkapitole převážně vycházíme. Zrakové vědomí bychom zde mohli charakterizovat nejjednodušeji jako tvrzení „vím, že vidím“.

V relevanci kROR metodě jsou důležité poznatky otom, jak jsou zpracovávány zrakové informace vmozku. Zraková informace vychází ze sítnice oka, projde zrakovým talamem, dostane se na konec týlních laloků azde dochází kjejímu rozčlenění do dvou proudů. Jeden je označen jako dorzální („hřbetní“), zpracovává prostor apohyb. Bývá označován jako magno systém, který odpovídá na otázku „Kde to je?“. Druhý je označen jako ventrální („břišní“, „dolní“), zpracovává jemné tvary abarvy. Bývá označován také jako parvo systém, jenž odpovídá na otázku „Co to je?“. Pravděpodobně existují i další typy neprobádaných proudů. Je zajímavé, že existence těchto proudů zpracování informace koresponduje stradičními rorschachovskými determinantami – pohyb, dimenze (dorzální proud), tvar, barva, jemné odstíny (ventrální proud). Přičemž obě základní polarity (pohyb × barva) zastupují již od dob Hermanna Rorschacha tzv. bazální typ prožívání, od kterého se odvozují specifické modality osobnosti (introverzivní, extratenzivní, ambiekvální).

Podle Crickova aKochova modelu čelní korové systémy soustavně monitorují („dívají se na“) činnost senzorických systémů vnašem mozku. Senzorické systémy zabezpečují nepřetržitý tok zrakových informací obarvách, světlu, pohybu, prostoru, tvarech. Pokud by bylo vědomě registrováno všechno, bylo by naše vědomí okamžitě zahlceno. Drtivá většina reakcí na senzorické podněty je proto nevědomá, stereotypní, rychlá apřechodná (metaforicky se někdy mluví o„módu zombie“ – bytosti sautomatickým chováním bez vědomí). Vědomí je vyšší funkce, která představuje určitý evoluční luxus, jenž nám umožňuje vyřešit i situace, pro něž nemáme zautomatizované nebo zakódované vzorce chování aprožívání. Do vědomí se tak dostává pouze určitý výběr znepřetržitého toku informací, jenž však byl učiněný převážně nevědomými pochody.

Šíření informace vmozkové kůře však není nahodilé ani chaotické, ale dobře organizované. Neurony jsou organizovány do jednotek (tzv. sloupce – column), které si informaci předávají na krátkou i dlouhou vzdálenost prostřednictvím nervových vláken. Šíření informace ze zrakového laloku lze vmozku zobrazit jako pohyb od zrakových oblastí směrem kupředu – přeskakováním aktivity jednotlivých sloupců (podobně, jako když se vítr prožene obilím).

Informace, jež do mozku vstupují, však spolu soupeří oto, která se bude dál šířit. Určité části kůry musí rozhodnout, které informace jsou významné akteré nikoliv. Tento proces rozhodování se vyvinul vprocesu evoluce tak, aby rozhodování bylo rychlé ausnadnilo přežití našich předků. Platí pro to důležité pravidlo „vítěz bere vše“ – ty sloupce neuronů, jež „vyhrají“ soutěž ošíření informace, strhávají proces šíření na sebe aostatní sloupce jsou utlumeny. Porušení pravidla oprocesu šíření po určitých sloupcích aútlumu jiných by vmozku vyvolalo anarchii, kterou lze přirovnat kintoxikaci LSD či psychotické symptomatice.

Způsob, jímž mozek dokáže integrovat asprávně poskládat jednotlivé informace dohromady arozpoznat vnepřetržitém přívalu senzorických informací prvky, které patří kurčitým objektům, vysvětluje tzv. teorie vazby. Podle teorie vazby nevzniká zrakový chaos, protože jednotlivé části mozkové krajiny začnou vydávat impulzy svysokou frekvencí ve stejném rytmu vtzv. gama pásmu („neuronální řeč“) avznikne tak dočasná funkční síť, jejíž sloupečky spolu „komunikují“ na stejné frekvenci.

V relevanci kRorschachově metodě je vhodné taktéž zmínit problém binokulární rivality. Experimenty sbinokulární rivalitou jsou způsobem, jak experimentálně zjistit, které části mozku odpovídají zrakovému vědomí. Podstatou je promítnutí dvou různých obrazů zvlášť do každého oka. Jedno oko může registrovat tvář, druhé oko dům. Stěží vznikne vjem „tvářodům“ – paralela kfenoménu kontaminace vRorschachově metodě, ale zdravý mozek vyřeší konflikt dvou paralelních obrazů tak, že mezi nimi začne přepínat (tvář–dům–tvář–dům…). Vtomto případě se bude střídat aktivace oblastí mozku zodpovědných za vnímání tváře (gyrus fusiformis) aprostoru (hipokampální oblast PA – place area). Zexperimentu plyne, že mozek vyřeší problém rivality dvou perceptů jejich alternativním přepojováním. Při vnímání mnohoznačného podnětu je tak možné přepojovat mezi různými alternativními odpověďmi, přičemž se zaměřením na tyto podněty bude korelovat aktivita příslušných oblastí našeho mozku.

Pro porozumění hledání smyslu mnohoznačných podnětů mají také relevanci experimenty spacienty soperativním oddělením pravé alevé hemisféry zdůvodu těžké epilepsie. Pokud jsou těmto pacientům prezentovány do každého zočí jiné obrazy, dochází kzajímavým fenoménům. I když pravá hemisféra zpracovává informace, nejsou vní obsaženy řečové funkce, čili „nemluví“. Přitom se podílí na rozhodování. Vklasickém experimentu byl pacientům promítán do levého oka (čili pravé hemisféry) obrázek zasněžené krajiny, do oka pravého (čili levé hemisféry) obrázek kuří nohy. Úkolem pacienta bylo vybrat pravou alevou rukou ze série osmi různých obrázků ten, který se hodí ke scéně, jíž vnímá. Pacienti správně vybírali znabídky lopatu pro zasněženou krajinu aobrázek kuřete relevantní ke kuří noze. Když však měli vysvětlit, proč učinili volbu lopaty, uváděli, že po kuřatech je nutné odstranit nečistotu – zcela tak ignorovali obraz zasněžené krajiny. Pravá hemisféra jej nemohla předat „mluvící“ levé hemisféře. Levá hemisféra tak vytvořila nový smysl pozorované situace. Tyto experimenty vedou khypotézám, že mozek má přirozený sklon přiřazovat kdění smysl ajeho vytváření se odehrává vlevé hemisféře na základě dostupných dat. Olevé hemisféře se tak hovoří jako otlumočníkovi avykladači vědomí.

1.3Rorschachovo pojetí percepčně-kognitivního procesu

Hermann Rorschach chápal svou metodu jako nástroj právě kdiagnostice aprozkoumání percepčních charakteristik daného jedince. Přesněji řečeno kpopisu asociačního procesu aposouzení mezilidských rozdílů ve schopnosti integrovat vnější stimuly sjiž existujícími paměťovými engramy. Voriginálním Rorschachově pojetí byla prezentace inkoustových tabulí pojímána jako percepčně-kognitivní experiment. Rorschach zastával názor, že imaginace (představivost) má jen minimální vliv na základní proces atento talent se neprojevuje ve specifickém typu odpovědí, ale vmíře zdobnosti a„ozvláštnění“ odpovědí běžného typu. Odmítal také názor, že na tvorbě odpovědí se ve větší míře podílejí nevědomé elementy. Soustředil se zejména na proces identifikace podnětu, který považoval za základní operaci. Ve své praxi vpsychiatrické léčebně si začal všímat, jak vázne právě proces identifikace podnětu mnohoznačné skvrny uřady vážně nemocných pacientů. Popisoval poruchy procesu identifikace podnětu uosob se sníženým intelektem, neurologickými poruchami apsychotickými poruchami. Odpovědi těchto osob se dramaticky lišily od odpovědí zdravých osob nebo pacientů sméně závažnou psychopatologií. Zdůrazňoval také, že zdravé osoby mají povědomí, že skvrna není identická sobjektem, oněmž referují, azachovávají si tak vědomí, že se jedná ovýklad skvrny, ane oreálný objekt.

S nástupem Frankovy (1939) projektivní hypotézy se oROR metodě začalo uvažovat také jako ometodě projektivní. Psychoanalyticky orientovaní autoři se začali soustředit například i na obsahovou analýzu odpovědí, na tzv. vyzývací potenciál jednotlivých tabulí azměny vkvalitě produkce vsouslednosti několika odpovědí. Aplikace psychodynamické teorie na interpretaci ROR metody přinášela hypotézy ovlivu obranných mechanismů na druh akvalitu odpovědi, afektivitě, struktuře osobnosti. Spřibývajícím množstvím teorií apoznatků začalo být zřejmé, že proces tvorby odpovědi je mnohem více komplexní záležitostí, kterou lze jen stěží redukovat pouze na proces identifikace, byť se stále jeví jako jeden ze základních procesů. Můžeme konstatovat, že vprocesu tvorby odpovědi ajejí verbalizace se ve velmi krátkém čase odehraje mnoho různých psychologických fenoménů, jež se vztahují nejen ke kvalitě percepce akognice, ale také kmotivaci dané osoby, jejímu vztahu kexaminátorovi, emočnímu stavu, otevřenosti – ochotě sdělit své myšlenky, vnitřní cenzuře. Exner (2003) na základě porovnání více laboratorních studií odhaduje, že většina osob sděluje 25–35 % zpotenciálních odpovědí, které jim přišly na mysl.

Některé laboratorní studie se také snažily prozkoumat vliv množství odpovědí na jejich tvarovou kvalitu akonvenčnost (Exner, Armbruster, Mittman, 1978). Vtěchto pokusech byli probandi vyzváni, aby uvedli za jednu minutu co nejvíce možných odpovědí, jejich produkce byla analyzována vpatnácti sekundových intervalech ahodnocena zhlediska kvality tvarové formy apopularity. Produkce odpovědí byla až čtyřnásobně vyšší než při standardní instrukci vCS systému. Ukázalo se, že nejvíce odpovědí se objevuje vprvním intervalu askaždým dalším intervalem produkce odpovědí klesá. Průměrná kvalita odpovědí (X+ %) zůstává po celou dobu produkce relativně stálá aspolehlivě odlišuje podskupinu osob se schizofrenií od zdravých osob aosob sdepresivní poruchou. Podskupina osob se schizofrenií taktéž uváděla nejméně konvenčních (populárních) odpovědí vprvním intervalu sledování aproti jiným skupinám se jejich zvýšená produkce objevovala až vposledních dvou intervalech. Studie tedy naznačuje, že při ROR metodě může danou osobu napadat vkrátkém čase mnoho odpovědí, ale mnoho znich nesděluje aprovádí vnich určitý vnitřní výběr. Počet odpovědí nemá vliv na jejich průměrnou kvalitu, která se odvíjí od kognitivních dispozic daného jedince.

1.4Exnerův model tvorby odpovědi ajeho kritická reflexe

■Fáze I:

1.Vizuální vstup akódování podnětu ajeho částí.

■Fáze II:

■Fáze III:

1.5Integrace aorganizace senzorické zkušenosti

■kapacita pozornosti;

1.5.1Možnosti sumárního posouzení integrace aorganizace senzorické zkušenosti

Rozsah (kapacita) pozornosti

Pružnost vpřesunu pozornosti, flexibilita zpracování

Míra úsilí při organizaci podnětů

Inhibice interference

1.6Testování reality

1.6.1Možnosti posouzení testování reality vRorschachově metodě

Realistické vnímání

Konvencionalita vnímání

Tab.

Koherence myšlení

Sumární percepčně-kognitivní indexy – PTI, TP-Comp

Index poškození funkcí Ega