Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jindřiška Mendozová

Meč pánů z Velhartic

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5718. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky Jarmila Růžičková
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
Počet stran 144
První vydání, Praha 2014

Vytiskla Tiskárna FINIDR s.r.o.,
Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2014

ISBN 978-80-247-5393-5

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Šimon Jimel

ISBN 978-80-247-9593-5 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9594-2 (ve formátu EPUB)

Jindřiška Mendozová

Meč pánů z Velhartic

ilustrace Jarmila Růžičková

Grada Publishing

Velhartice a jejich hrad, rod Bušků a markrabě Karel i mnohá další zmiňovaná místa a události samozřejmě existovali a existují. Přesto je příběh o meči pánů z Velhartic příběhem vymyšleným, stejně jako postavy, které v něm vystupují, dokonce i Velharticím přibyly nějaké ty domky, aby hlavní hrdinové měli kde bydlet… Dalo by se tedy říct, že vše je skoro čistá fantazie… I když… kdo přesně ví, co možné je a co už nikoli…

Kapitola první

Nad vesnicí zuřila bouřka. Blesk stíhal blesk. Stromy se ohýbaly amraky hnal vítr před sebou jako veliké černé obludy nejrůznějších tvarů apodob. Déšť bičoval stráně, pole, lesy idomy. Venku nebyla živá duše. Lidé se schovali do chalup adomků, zvířata do svých nor apelechů.

Přesto se najednou uprostřed lesa, na mýtině plné pařezů po pokácených stromech, objevili dva muži. Jejich věk bylo těžké určit, protože tváře zvelké části zakrývaly kapuce, kterými se chránili proti dešti.

Oba muži zamířili směrem kvesnici. Oblohu rozetnul další blesk, ozval se hrom, ale tentokrát jej následovalo ještě něco dalšího. Syčivý zvuk. Syčivě chraplavý by asi zněl ten nejlepší možný popis.

„Dva měsíce. Ne víc než dva měsíce. Tím pro vás všechno končí,“ syčel achraptěl hlas.

Jeden zmužů se vylekaně rozhlédl, ale odkud hlas vychází, nebylo možné určit. Ten druhý bez otočení rázoval kvesnici. Hlas se už znovu neozval. Déšť abouřka pomalu ustávaly… Za celé léto už se pak podobná bouře neopakovala.

Jakub sPetrem, kterému ovšem nikdo neřekl jinak než Péťa, se opatrně aco možná nenápadně vmáčkli mezi dvě skupinky turistů, kteří přešlapovali před hlavním vchodem do velhartického hradu. Do začátku prohlídky chybělo pět minut. Turisté se ale tísnili astrkali, jako kdyby chtěli projít zavřenými dveřmi arovnou utíkat na jednu ze dvou kamenných věží astarý most, které je zajímaly ze všeho nejvíc.

„Co když nebude provádět ten novej, ale kastelán? Nebo ta holka. Ta má taky voči všude,“ zašeptal ustrašeně Péťa anervózně se podrbal vblonďatých vlasech, které za všech okolností zatvrzele připomínaly vrabčí hnízdo.

Jakub frajersky pokrčil rameny. Sice vněm byla také trochu malá dušička, ale nikdy by se ktomu nepřiznal.

„Stejně se tam protáhneme. Až budeme vevnitř, už si nás nikdo nevšimne. Budeme se držet pěkně vzadu a–“ nadechoval se, aby ještě něco řekl, ale vtom mu na rameni přistála čísi ruka. Přistála tak energicky, že mu brýle málem seskočily znosu jako skokan zmůstku.

„Kampak, pánové? Zase se mi snažíte proklouznout do hradu?“

Přímo za nimi stál kastelán Hejda arozhodně nevypadal, že přichází vmíru. Péťa se přikrčil apokukoval po Jakubovi, jako by čekal, že ten vymyslí nějaký geniální ústupový plán. Ten by sice rád, ale Hejda je držel pevně.

„Táta bude nadšený, až zjistí, že lezete do hradu bez placení,“ podíval se výhrůžně na Péťu.

Ten se přikrčil ještě víc. Jakubovi ho vtu chvíli bylo skoro líto. Každý ve Velharticích věděl, že Péťův táta pro výprask nechodí daleko. Jakub se teď tedy narovnal, znovu posunul brýle asnažil se na Hejdu dívat stejně rozzuřeně jako on na ně.

„Byl to můj nápad. Žalujte unás,“ řekl adoufal, že se mu ani trošku nezatřásl hlas. Naopak že zní odvážně avyzývavě.

„To se neboj. Stvojí babičkou si promluvím taky moc rád,“ zchladil ho Hejda apak je oba začal postrkovat směrem kcestě, která vedla do vesnice. „Mazejte. Auž na mě tohle nezkoušejte!“

Kluci na cestu vyrazili poměrně ochotně, ale za první zatáčkou se zastavili. Kdyby se nic nedělo, pustili by se hned do vymýšlení nového plánu, jak se dostat do hradu. Jenže ono se dělo. Přímo před nimi dva kluci strkali ašťouchali do copaté zrzavé holky, která jejich útoky docela odvážně odrážela.

Jakub iPéťa moc dobře věděli, okoho jde. Michal aHonza. Kluci zmístní party drsanů. Tak si sami říkali. Teď oprázdninách tu zbyli sami, stejně jako Jakub sPéťou. Ostatní se rozjeli kmoři, kbabičkám, na tábory abůhvíkam ještě. Mezi oběma partami vtuhle chvíli panovalo příměří. Ve čtyřech válka ostoh za vesnicí neměla ten pravý spád. Jenže teď příměří padlo. Přece je nenechají, aby se prali smalou holkou. Vtom měl Jakub jasno. Péťa nejspíš také, ale přece jen nijak netoužil po dalším průšvihu.

„Na holku si troufáte, co?“ popošel Jakub ke klukům asnažil se tvářit výhrůžně.

Péťa se přitiskl khradní zdi. Podle něj tohle vůbec nevypadalo dobře, protože oba kluci byli skoro ohlavu větší než Jakub. Teď se rozhlíželi okolo sebe apředstírali, že nikoho nevidí.

„Tady někdo mluvil?“ popichoval Honza.

„Řek bych, že nějakej voraženej Pražák,“ pokračoval Michal, aaby Jakubovi předvedl, že se ho ani trochu nebojí, pořádně zatahal zrzku za jeden zcopů. Holka se po něm vztekle ohnala, ale Michal mrštně uhnul.

„Kecy, kecičky. Radši se rveš sholkou než se mnou,“ provokoval dál Jakub.

To už bylo na oba kluky moc ave vteřince se všichni tři váleli na kamenité cestě. Vlastně čtyři, protože zrzka do kluků bušila, co jí to jen hubené ruce dovolovaly. Jakub musel uznat, že jí to jde opravdu docela dobře. Turisté se jim na cestě vyhýbali. Někdo pohoršeně vrtěl hlavou, jiný zanadával, další řekl něco odobách, kdy on sám býval kluk, ale nikdo je od sebe neroztrhl.

Péťa stál jako zkamenělý uzdi anejspíš by tam tak stál do dalšího dne, kdyby najednou na klubko na zemi nepadl stín adva kroky od Péti se znovu neobjevil kastelán. Tentokrát už byl ve tváři zlostí celý rudý.

„Co se to tady děje?“ zaburácel kastelán. Ještě nedomluvil, aPéťa už pelášil po cestě kvesnici, rozhodnutý nečekat, až je Hejda osobně dovleče krodičům.

Ido ostatních jako kdyby střelil. Michal sHonzou ani zrzka neváhali av mžiku letěli za Péťou. Jakub by utíkal také, ale nezbývalo mu než sebrat ze země brýle, které mu vzápalu boje odletěly do trávy vedle cesty. Hejda toho samozřejmě využil. Popadl ho za rameno anezdálo se, že by měl vúmyslu ho jen tak pustit.

„Jeden průšvih za den ti nestačí? Co se to tu dělo? Proč jste se rvali?“ vyptával se kastelán.

Jakub zarytě mlčel. Přece nebude žalovat? Jestli je kastelán tak zvědavý, ať si na to přijde sám. Za chvilku ucítil, že stisk ruky povolil aHejda ho pustil. Přitom se na něj trochu unaveně podíval.

„Běž, prosím tě. Auž se tu neukazuj. Nebo se za tvojí babičkou vážně stavím. Já nevím, co na tom hradu pořád máte,“ mumlal si na odchodu kastelán.

Jakub se vydal po cestě dolů. Co na hradě mají? Jak se ho může kastelán takhle ptát? Velhartice. Karel IV. Bušek zVelhartic. Číše, zkterých ti dva pili víno. Jakuba dějepis bavil. Máma vždycky tvrdila, že táta ion jsou posedlí. Táta ekologií aon tajemnými příběhy zminulosti.

Nikdy nechápala, že se táta pořád vrtá ve výrobě jakéhosi ekologického vozítka, ani to, že Jakub kvůli čtení otajemství pyramid zapomene na písemku zmatiky. Když táta kvůli zkoušce vozítka zapomněl dojít zaplatit dovolenou ata jim propadla, vypuklo doma hotové peklo. Jasně, byl to průšvih, ale zase nic tak strašného se nestalo. Alespoň podle Jakuba. Máma měla úplně jiný pocit. Nakonec sJakubem odjela do Velhartic kbabičce astátou odmítala promluvit.

To, že je ve Velharticích, Jakubovi nevadilo. Naopak. Od chvíle, kdy si včasopise „Zábavná historie“ přečetl, že číše, zkterých Karel IV. aBušek zVelhartic pili víno, se možná stále ukrývají na velhartickém hradě, se nemohl dočkat, kdy kbabičce pojede. Najde ty číše! Budou oněm psát jako oSchliemannovi, který objevil bájnou Tróju. Co je proti tomu moře!

Jenže věděl, že mámě tohle nikdo nevysvětlí. Ona ibabička se na něj každou chvíli smutně podívaly azavzdychaly. Ani nemusely nic říkat, aon věděl, co to znamená. Je chudáček se zkaženými prázdninami. Jenže si tak nepřipadal. Jediné, co ho štvalo, bylo, že máma státou nemluvila, adokonce mu řekla, že nechce, aby sem na víkendy jezdil…

Jakub, ponořený do svých myšlenek, si málem ani nevšiml, že na něj zpoza keře vohybu cesty syčí amává Péťa.

„Dobrý?“ šeptal Péťa.

Jakub přikývl.

„Mluv klidně nahlas. Hejda je zpátky na hradě,“ odpověděl Jakub azpomalil. „Avůbec netuší, proč na hrad pořád lezeme. Tím líp pro nás.“

„Ty se tam chceš znovu dostat?“ zeptal se Péťa amoc nadšeně nezněl.

„Máme plán, ne?“

Péťa jen mlčky přikývl. Buď plán sJakubem, nebo se tady bude po vesnici poflakovat sám. Dřív nebo později to skončí tím, že si ho vezmou do parády Honza sMichalem. To radši poleze vnoci po laně abez baterky na hradní věž. Aúplně sám.

„Posloucháš mě?“ dolehl kněmu Jakubův hlas.

Péťa roztržitě zavrtěl hlavou: „Zamyslel jsem se.“

„Říkám, že se otom plánu nikdo nesmí dozvědět. Stejně je divný, že ty dva šli na hrad, zrovna když jsme tam byli my,“ dumal nahlas Jakub. „Třeba nás špehujou. Kdo je vůbec ta holka?“

„Anežka nebo Alžběta nebo tak nějak. Bláznivej Bušek je její děda,“ informoval ho Péťa. Když šlo oto dozvědět se očemkoli, co se ve Velharticích šustlo, byl Péťa lepší než místní rozhlas.

Jakub jen přikývl. Pana Buška, kterému ve vesnici neřekl nikdo jinak než „bláznivej“, znal dobře. Nikdy uněj ale žádnou zrzavou holku neviděl.

„Její rodiče se rozváděj. Šoupli ji sem, protože se nemůžou dohodnout, kdo si ji vlastně nechá. Říkala máma,“ drnčel Péťa. „Taky říkala, že dřív ji sem neposílali, protože se jim to tu nezdálo dost dobrý.“

Na okamžik se odmlčel atrochu rozpačitě se podíval na Jakuba.

„Vlastně ji sem šoupli tak trochu jako tebe.“

Jakub se na něj nechápavě podíval. Co to mele? Jeho přece nikdo nikam nešoupnul. Je tady smámou. Na prázdninách.

„Onás tvoje máma taky něco povídala?“ zeptal se asnažil se, aby to znělo co možná nejbezstarostněji. Péťova máma, paní Vlková, byla učiněná studnice zpráv azpráviček ovšech ve vesnici. Jeho babička dokonce tvrdila, že od ní se člověk dozví novinky isám osobě.

„Tedy… no… jo…,“ koktal Péťa.

Chalupa Jakubovy babičky už byla na dohled aJakub se otěchhle věcech rozhodně nemínil vybavovat mámě sbabičkou na doslech. Takže do Péti maličko nevybíravě drcnul.

„Tak co teda říkala?“

„No… že… hele, ale nenaštvi se,“ neměl se do řeči Péťa, ale Jakubův pohled ho přiměl pokračovat. „Prostě říkala, že vaši jsou taky na krok od rozvodu,“ doslova opakoval maminčina slova.“ Že tu prej zůstaneš, stejně jako ta holka od Buška.“

Jakub zrychlil krok. Péťova máma si vymýšlí. Určitě si vymýšlí. Na kamaráda úplně zapomněl aprudce otevřel vrátka na dvorek. Pak jakoby zdálky uslyšel Péťu.

„Ty ses naštval, že jo? Že ses naštval?“ naléhal Péťa.

Jakub jen zavrtěl hlavou: „Zejtra uhradu. Před poslední prohlídkou.“

Na odpověď nečekal azmizel za plotem. Otevřeným oknem zkuchyně doléhaly na dvorek hlasy maminky ababičky. Cinkalo nádobí, něco syčelo na pánvi. Jakub věděl, že za chvíli bude večeře aže by měl jít rovnou dovnitř. Místo toho se proplížil pod oknem aopatrně, aby vrata neskřípala, se protáhl do stodoly.

Po žebříku si vylezl na půdu. Sice nebyla zdaleka plná, ale seno okolo něj příjemně vonělo aJakub se pomalu uklidňoval. Určitě to není pravda, opakoval si pořád dokolečka. Kdo ví, co Péťova máma slyšela. Kdyby se něco dělo, řekli by mu to. Stopro.

„Jakube! Kubo! Večeře!“ dolehlo kněmu ze dvorku volání.

Jakub chvíli čekal. Dolů se mu nechtělo. Má se mámy zeptat na to, co říkala paní Vlková? Nebo radši ne? Nemohl se rozhodnout. Jenže dolů prostě musel. Máma volala už po třetí, akdyby se neobjevil, dokázala by obrátit celou vesnici vzhůru nohama, aby ho našla. Navíc by ho určitě potrestala, že se před ní schovával. Máma umí bejt hustá, to věděl moc dobře. Nejspíš by musel zítra pomáhat na zahradě abylo by po výpravě.

To se Jakubovi nezamlouvalo ani trošku. Salát, ředkvičky ajahody. Všechno vyplejt anic nepošlapat. Příšerná představa. Po čtvrtém zavolání tedy slezl dolů avyloudal se na dvorek.

„Cos na tom seně dělal, prosím tě?“ zeptala se netrpělivě máma azvlasů mu setřepala pár chomáčků sena.

Hana Šimková byla štíhlá blondýnka, vždycky hezky upravená avždycky trošku ustaraná. Pořád měla strach, aby se Jakub nenastydl, aby cestou ze školy nevběhl pod auto, aby si nezlámal nohu při fotbalu, aby se neutopil vrybníku, aby, aby, aby… Prostě všechno, co Jakub dělal, byl důvod ke starostem. Iteď mu ze všeho nejdřív sáhla na čelo, jestli není uhnaný. Jakub ucukl.

„Nelítal jsem. Ležel jsem na seně!“

„Tak se hned nerozčiluj. Rýmu máš každou chvíli.“

Proč ho musí pořád tak hlídat? Není přece už žádný mimino. Arýmu neměl ani nepamatuje. Jakub se vduchu vztekal, ale nahlas neřekl nic. Jen něco zabručel aprotáhl se okolo mámy do chalupy.

Při večeři po očku pozoroval babičku imámu. Nezdálo se, že by před ním něco tajily. Bavily se docela normálně otom, co se musí udělat na zahradě, ostaré Blažkové, za kterou prý mladí nepřijeli už půl roku, otom, že na hrad jezdí čím dál tím víc turistů aparkují si po vesnici všude, kde se jim zachce.

Péťa prostě kecal, usoudil nakonec Jakub aod řečí paní Vlkové se vmyšlenkách vrátil zpět khradu ajeho tajemstvím. Zítra to už musí vyjít, sliboval si vduchu. Do hradu se dostanou aprohlédnou si všechno do nejmenších drobností. Už zítra budou vědět, kde nejlépe hledat dvě slavné číše.

Po večeři do sebe Jakub doslova naházel pudink, trochu halabala se vysprchoval avyčistil si zuby apospíchal nahoru na půdu, kde měl malý pokojíček. Mámě sbabičkou řekl, že je unavený achce spát. Unavený ale nebyl ani trochu aspát nechtěl ani náhodou. Plán ovšem měl. Když už se dneska do hradu nedostali, napadlo ho, že nakreslí alespoň nějaký slušný plánek. Jednoduchý, ale natolik přehledný, aby si do něj mohli zakreslovat nejpravděpodobnější místa, kam mohli Karel IV. aBušek svoje oblíbené číše schovat. Podle časopisu to jejich oblíbené byly.

Čas mu při kreslení rychle uběhl anajednou byla půlnoc ahodiny na místním kostele ji hlasitě odbíjely. Jakub zívnul, zalezl do postele azhasnul lampičku. Vyspat se musí. Jinak by taky mohl něco přehlédnout. Najednou se na zdi pokojíku odrazilo blikání nějakého světla atančilo po starých neopracovaných trámech. Pak blikání ustalo. Po pár vteřinách bylo zase zpátky. Azase zmizelo. Aby se znovu objevilo.

Jakub se vyplížil zpostele. Opatrně otevřel okno. Pravé křídlo vrzalo aon rozhodně nechtěl vzbudit ani mámu, ani babičku. Světlo blikalo vkřoví za cestou. Neměl proč pochybovat. Někdo mu posílá tajné znamení. Ale kdo? Aproč? Jedno bylo jisté. Když se nepůjde podívat, nedozví se to.

Jakub se hbitě protáhl oknem. Věděl, že přímo pod ním je stříška kůlny azté už to na zem bylo kousíček. Měl tuhle cestu už dost dobře ozkoušenou. Doskočil lehce na špičky, na okamžik se zaposlouchal, jestli neuslyší máminy kroky, ale všude bylo ticho.

Obratně jako kočka skočil na zem aznovu se opatrně rozhlédl. Okna chalupy byla všechna tmavá, takže nikoho nevzbudil. Už zbývalo jenom dostat se přes plot. Branku Jakub raději ani nezkoušel, dobře věděl, jaký hluk dělá. Na druhé straně plaňkového plotu si uvědomil, jak mu buší srdce. Co když skočil na léčku Michala aHonzy? Co když tajemný neznámý neblikal na něj, ale na někoho úplně jiného aon teď třeba vyruší dva zločince, kteří si dělí lup… nebo tak něco…

Jakub opatrně rozhrnul křoví a… pak si oddechl. Mezi větvemi seděla hubená zrzka apobaveně se na něj křenila.

„Co tu děláš?“ zeptal se Jakub nechápavě.

„Co by,“ pokrčila holka rameny. „Přišla jsem ti poděkovat.“

Jakub na ni chvilku zíral. Poděkovat opůlnoci sbaterkou ado křoví? To bylo dost divný ina něj.

„Baví mě dělat tajuplný věci,“ řekla zrzka, jako kdyby mu četla myšlenky. „Já jsem Anežka…“

„Já vím od blá–... od starýho Buška,“ opravil se rychle Jakub, ale Anežka se jen zasmála.

„Klidně řekni bláznivýho. Děda taky ví, že mu tak říkáte. Všichni mu tak říkaj. Hele, proč jste se chtěli dostat do hradu?“ změnila najednou téma.

Jakub jen zalapal do dechu: „Jak to víš?“

„Viděla jsem vás, jak se tam motáte. Včera, dneska… Bylo mi to jasný,“ Anežka se pohodlně usadila na trávě. „Zrovna nenápadný teda nejste.“

Jakub zůstal stát. Co ta holka vlastně chce? Dostat zněj jejich tajný plán? To se tedy moc plete. Ani kdyby ho mučila. Jak je vlastně možný, že on si jí na hradě vůbec nevšiml? Kjeho překvapení se Anežka rozesmála.

„Jestli hledáš ty číše, co onich psali, tak děda tvrdí, že je to blbost avýmysl pitomejch pisálků,“ řekla Anežka.

„Jo? Co otom tvůj děda asi tak ví?“ odpověděl podrážděně Jakub. Jemu nějaká holka, kterou vživotě neviděl, nebude vykládat, co je aco není možný.

„Dost. Jestli sis nevšim, tak se jmenuje Bušek abydlí ve Velharticích…,“ řekla významně zrzka.

Jakub měl co dělat, aby neobrátil oči vsloup. Každej ve vesnici věděl, že Bušek se považuje za potomka Bušků zVelhartic. Proto mu taky říkali bláznivej. Ikdyby byl potomek, tak možná nějakej levoboček. Nikdo významnej. To dá rozum…

„Není bláznivej. Náhodou ví moc zajímavý věci. Jenže já sama nic podnikat nemůžu,“ odpověděla Anežka znovu tak, jako kdyby mu četla myšlenky.

Jakub se usadil vedle ní. Jestli Anežka chtěla vzbudit jeho zvědavost, nakonec se jí to povedlo. Co mohl vědět starý Bušek zajímavějšího než lidi včasopise?

„Oco jde?“ zeptal se nedočkavě, ale zelené oči se na něj podívaly, jako kdyby se zrovna zbláznil on.

„To ti přece nebudu vykládat tady. Ateď. Zejtra ve tři unás. Děda ti všechno poví. Ale přijdeš sám!“ řekla rázně Anežka.

Jakub jen překvapeně zamrkal. Ona si nedá pokoj! Copak si fakt myslí, že mu může diktovat nějaký podmínky? Ona je tu ta nová, ne on! Jenže když tam nepůjde, nic se nedozví!

„Péťa přijde se mnou. Je to kámoš,“ řekl nakonec neústupně.

Chvilku se sAnežkou měřili ve světle baterky pohledem. Nakonec kývla, až se jí copy zatřásly.