Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ellen Kirschman

I LOVE A COP

What Police Families Need to Know

Revised Edition

© 2007 Ellen Kirschman

Translation © David Sajvera, 2015

Prologue © brig. gen. Mgr. Bc. Tomáš Tuhý, 2015

Prologue © plk. Mgr. Vladimír Voska, 2015

Prologue © kpt. Mgr. Jana Hrubá, 2015

Cover Photo © PP ČR, 2015

Czech Edition © Grada Publishing, a. s., 2015

ELLEN Kirchmanová, PH.D.

ŽIVOT S POLICAJTEM

Vše, co by měla rodina policisty vědět

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Z anglického originálu I Love a Cop. What Police Families Need to Know. Revised Edition, vydaného nakladatelstvím Guilford Press v roce 2007, přeložil David Sajvera

Předmluva brig. gen. Mgr. Bc. Tomáš Tuhý, plk. Mgr. Vladimír Voska a kpt. Mgr. Jana Hrubá

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Eliška Rychlá

Fotografii na obálce laskavě poskytlo Oddělení tisku a prevence Policejního prezidia České republiky

Obálka Jakub Karman, Art007

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2015,

jako svou 5747. publikaci

Tisk CPI Moravia Books s. r. o.

Grada Publishing, a. s.,

U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-247-5342-3

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Milan Vilímek Jihlavský

ISBN 978-80-247-9637-6 (ve formátu PDF)

ISBN 978-80-247-9638-3 (ve formátu EPUB)

Tato kniha je věnována všem mužům a ženám zákona

a jejich rodinám

Děkujeme Zdravotní pojišťovně ministerstva vnitra České republiky za spolupráci

a podporu při vzniku knihy.

Souhlasím s myšlenkou, která je vyjádřena v úvodním citátu této knihy a platí stejně tak pro americké prostředí jako pro to české: není mnoho profesí, o kterých toho bylo tolik napsáno a natočeno a o kterých by se tolik diskutovalo v médiích, jako je profese policisty – realitu policejní práce zná přesto málokdo. Velmi těžko se realita policejní práce zprostředkovává i těm, kteří policistům vytvářejí nutné zázemí pro úspěšné vykonávání této profese, totiž jejich nejbližším osobám – rodině a přátelům.

Jsem velice rád, že v České republice vychází kniha, která velmi realisticky, fundovaně a přitom citlivě popisuje blízkým osobám policistů psychickou náročnost a specifika policejní práce a připravuje je na život s nimi. Vůbec přitom nevadí, že autorka vychází ze svých mnohaletých zkušeností z psychologické péče o policisty v USA – většina problémů a příběhů, o kterých v této knize čteme, je totožná s těmi, o kterých by mohli vyprávět policisté a jejich blízcí kdekoli na světě, tedy i v České republice.

Jsem přesvědčen, že tato kniha bude užitečná nejen čtenářům, kteří mají „doma“ policistu a chtějí mu lépe porozumět, protože jim na něm záleží. Měli by si ji však přečíst především samotní policisté stejně jako ti, kteří o službě v Policii České republiky teprve uvažují. Přitom těm prvním jmenovaným se možná některé pasáže knihy nebudou číst právě lehce, protože paní doktorka Kirschmanová píše otevřeně o problémech, které se nás policistů silně dotýkají a které si neradi připouštíme (nebo o nich alespoň neradi hovoříme) – mýty a předsudky o vlastnostech, schopnostech či psychické odolnosti policisty totiž nevytváří jen veřejnost, ale někdy i my sami.

brig. gen. Mgr. Bc. Tomáš Tuhý,

policejní prezident

Jako policejní psycholog jsem knihou paní doktorky, jak tušíte, nadšen a jsem velice rád, že mohla vyjít v češtině. Mnoho autorčiných postřehů, myšlenek, zkušeností a příběhů by mělo být vytesáno do zdí českých policejních služeben, aby na ně v policii nebylo nikdy zapomenuto. Kéž bych uměl tak trefně jako ona pojmenovat problémy a nástrahy, které policisty a jejich blízké sužují, a kéž bych jim uměl dát tolik užitečných rad, napadá mě při čtení. Cítím, že i pro nás, policejní psychology, může tato kniha být učebnicí a průvodcem při práci s našimi klienty, mezi nimiž nejsou jen policisté a policistky, ale například i jejich partneři či děti.

My policejní psychologové se setkáváme s lidmi, kteří mají zájem pracovat jako policisté, při vstupním psychologickém vyšetření, během něhož zjišťujeme jejich osobnostní předpoklady pro úspěšný výkon služby. Tito, většinou velmi mladí lidé, zpravidla nemají a ani nemohou mít příliš reálnou představu o tom, co je ve službě čeká. Jsou plni ideálů a (často nereálných) očekávání… a je to tak asi v pořádku. Při předávání pozitivního závěru vyšetření těmto budoucím policistům mě někdy napadají zneklidňující otázky: Bude pro ně naše případné další setkání opět tak radostné? Neuškodil jsem jim (nebo jejich blízkým) vlastně svým kladným stanoviskem? Po vydání knihy, kterou máte právě před sebou, se mi trochu uleví. Budu jim říkat: „Blahopřeji, ale slibte mi, že si před svým nástupem k policii přečtete knihu Život s policajtem od Ellen Kirschmanové.“

plk. Mgr. Vladimír Voska,

vedoucí psycholog PČR

Příběh této knihy začíná na podzim roku 2011. V té době jsme s partnerem plánovali několikaměsíční pobyt v Kalifornii a já přemýšlela o tom, cože tam budu vlastně dělat, když on bude chodit do práce. Říkala jsem si, že bych ráda poznala tamní policejně psychologický svět. Sloužím na útvaru s mezinárodním přesahem, poprosila jsem proto našeho důstojníka pro mezinárodní spolupráci, jestli by mi nepomohl sehnat kontakt na nějakého policejního psychologa v okolí San Franciska. Souhlasil a napsal e-mail styčnému důstojníkovi z DEA FBI (Drug Enforcement Agency) do Vídně. Ten napsal svému kolegovi do Kalifornie. Ten oslovil Joela Faye (policejního psychologa s dlouholetou praxí policisty), který byl velice zaneprázdněn, tak poprosil svou kolegyni Ellen Kirschmanovou, jestli by se mě neujala. A v dubnu 2012 jsme se s Ellen setkali v kavárně v Menlo Parku v Kalifornii. Díky Ellen jsem se zúčastnila několika terapeutických pobytů pro policisty a hasiče, poznala mnoho amerických policistů a policejních psychologů a pochopila, že naše světy jsou si překvapivě i přes pár rozdílů velice podobné. V roce 2013 přiletěla Ellen do ČR, aby školila několik dní naše policejní psychology. Všechny zaujala její energičnost, životní nadhled, smysl pro humor a hluboké porozumění policejnímu světu a práci policejního psychologa, což je patrné i z její knihy. V roce 2015 u nás vychází překlad její knihy, čemuž předcházel rok usilovné práce, ale nakonec se věc, která se zpočátku zdála jako něco naprosto nereálného, podařila. Důkaz toho držíte právě teď ve svých rukou. Moc děkuji všem, kteří se na realizaci překladu a vydání této knihy podíleli. A nejvíc Tomášovi, protože díky němu jsem se do Kalifornie dostala.

kpt. Mgr. Jana Hrubá,

psycholožka, Národní protidrogová centrála SKPV PČR

ÚVOD

Sotva asi najdeme práci, o které už toho bylo tolik napsáno a kterou přesto vůbec nikdo nezná. Práce policistů je už po generace námětem pro spisovatele, dramatiky, scenáristy, televizní producenty i pro všetečný tisk, ale každý zasvěcený člověk ví, že skutečný svět, ve kterém policajti žijí, je pro většinu lidé stále terra incognita (neznámé území).

Velitel ve výslužbě Anthony Bouza

Účastnila jsem se kdysi jedné informační schůzky organizované pro rodinné příslušníky nových policistů. V místnosti, kde se tato schůzka konala, byla hlava na hlavě: manželky, děti, matky, otcové, nevlastní rodiče, sourozenci, snoubenky a další důležité osoby. Děti byly svátečně oblečené. Všichni byli zároveň šťastní i trochu nervózní. Myslím, že ani jeden z nich příliš nechápal, proč je sem vlastně pozvali. I policisté z jiných útvarů, kteří se na tomto oddělení v tu dobu zrovna vyskytovali, byli rovněž překvapení, protože se jim ještě nikdy nestalo, aby za nimi jejich rodinní příslušníci přišli do práce. Úplní nováčci nedokázali ocenit jedinečnost tohoto setkání, protože netušili, že je to v kontextu policejní práce vcelku neobvyklá situace.

Ten večer bylo na programu několik bodů. Nejprve vystoupil policejní ředitel, který všechny krátce uvítal. Jeho zástupce pak nové policisty a jejich rodiny seznámil se systémem benefitů a dalších výhod, na které mají jako státní zaměstnanci nárok. Další koordinující důstojník pak hovořil o zvláštnostech výcviku nových policistů a o nárocích, které tento výcvik klade na ně i na jejich rodiny. O své zkušenosti se soužitím s policistou se podělily také dvě manželky zkušenějších kolegů. Jedna byla mladší, zatímco druhá byla už babičkou.

Já jsem mluvila jako úplně poslední. Měla jsem za úkol pohovořit o mýtech a realitě práce u policie a také o různých emočních rizicích, které jsou s touto prací spojeny. Všichni zúčastnění velmi pozorně poslouchali, ale nikdo z nich nic neříkal, nediskutoval ani nekladl žádné dotazy. V žertu jsem jim řekla, že je možná jejich milovaní policajti před tímto setkáním instruovali, aby nekladli žádné nevhodné dotazy, a zdůraznila jsem, že je naopak vhodné, aby se do přednášky aktivně zapojovali a na cokoli se ptali. První otázky se týkaly především bezpečnosti jejich blízkých. Bylo vidět, že to je hlavní problematika, která je možná trochu znervózňuje. Zaznamenala jsem ale také různé náznaky jiných důležitých témat, která je očividně zajímala či znepokojovala, na něž se ale styděli zeptat. Začala jsem proto o nich mluvit, aniž bych čekala na případné dotazy. Jak tahle práce změní člověka, kterého miluji? Nebudu muset bojovat o jeho čas a pozornost? Jak se adrenalinová stránka jeho práce projeví v každodenním chodu naší domácnosti? Co když můj policista začne být zahořklý, cynický nebo se začne projevovat rasisticky? Co když nás nebude už nic spojovat? Jaká je pravděpodobnost rozvodu? Jak jsem jim mohla v tak krátkém čase, který mi byl pro moje vystoupení vyměřen, vysvětlit, že způsoby, jakými policista a jeho rodina projdou třeba dvacet let trvající kariérou u sboru, mohou být různé a závisí na mnoha faktorech? Uvedu některé z nich.

•

Samotná práce a její charakter – fyzické, intelektuální a emocionální požadavky, které na policistu klade.

•

Míra kontroly, kterou má policista nad svou prací, a jeho schopnosti plnit tyto požadavky.

•

Kultura na pracovišti a styl vedení příslušného oddělení.

•

Možnost kariérního postupu nebo naopak jeho absence.

•

Vztah mezi policií a místními obyvateli.

•

Individuální vlastnosti a schopnosti, jako například schopnost vyrovnávat se se stresem, kvalita a dostupnost rodinných vztahů a podpory od ostatních členů, zdravotní stav a finanční stabilita.

•

A – v neposlední řadě – štěstí.

Když jsem ten večer mluvila o psychologických a emočních rizicích práce u policie, cítila jsem se trochu jako kverulant. Ten večer měl každý cítit především hrdost, radost a naději. Uprostřed všech těch optimisticky naladěných tváří pro mě bylo velmi obtížné mluvit o tolika negativních věcech. Jediné, co mi v tu chvíli dodávalo sílu, bylo přesvědčení, že ukázat jim nepřikrášlenou realitu je nejlepším protijedem proti případnému vyhoření a zklamání. A pokud je ten večer moje negativní prognózy snad vyděsily, zmapovala jsem alespoň podle svého nejlepšího vědomí a svědomí určitou oblast problémů, které budou muset třeba někdy sami řešit. Nebudou se pak na své svízelné cestě cítit tak osamocení. Věděla jsem, že to je potřeba.

Když problémy přerostou člověku přes hlavu

Zaměření odborníků na rodinu a její problémy je velmi důležité, protože právě rodina by měla být pro policistu oporou, a to zejména ve chvílích, kdy se pracovní problémy začínají přelévat i do sféry soukromého života. Ačkoli v dnešní době slýcháme spoustu slov o posvátnosti rodiny a rodinných hodnotách, pravdou je, že na běžném pracovišti a vlastně i v naší společnosti obecně člověk nenachází pro svůj rodinný život příliš velkou podporu. Mnoho z malých dětí bylo ten večer na schůzce přítomno prostě proto, že jejich rodiče nesehnali nikoho, kdo by je hlídal. Mnoho manželek bylo také nuceno na plný úvazek pracovat, protože rodina by s jedním příjmem nevyšla.

Dnes byl jejich šťastný den, ale co se stane, když jim pracovní a rodinné problémy přerostou přes hlavu? Rodina se může místo své primární funkce opory či nárazníku, chránícího člověka před stresem, stát jakýmsi hromosvodem pracovního napětí, či naopak – práce se stane terčem, do kterého směřuje energie z nevyřešených rodinných problémů. Rodina a práce se nikdy nedá zcela oddělit – je vlastně nebezpečné se o to pokoušet. Ten večer jsem se proto snažila, abych povzbudila rodiny, aby fungovaly jako tým a dokázaly zvládnout prorůstání pracovní a rodinné sféry a problémy z toho pramenící.

Rozvod: Mýty a realita

Naše společnost se o práci policistů velmi zajímá. Policisté se objevují v televizních seriálech, dokumentárních filmech, ve zprávách i ve filmech a diváci, kteří tyto pořady sledují, už skoro nedokážou rozlišit, co je mýtus a o čem je tahle práce ve skutečnosti. To byl i případ lidí, kteří se ten večer sešli v té místnosti.

Jedním ze všeobecně rozšířených mýtů, které bych chtěla vyvrátit, je tvrzení, že manželství s policistou je nevyhnutelně předurčené k rozvodu. Manželství a rodinný život obecně dnes možná prochází určitou krizí, neboť k rozvodům dochází velmi často – bez ohledu na povolání manželů. Člověk se může někdy setkat s rodinami, u nichž nechápe, jak mohou fungovat – dvě rozdílné lidské bytosti, z odlišných rodin a z odlišného sociálního prostředí, dva lidé s odlišnými hodnotami, biologickými a sexuálními potřebami, komunikačními styly dokážou vytvořit vcelku funkční manželství. I ti z nás, kdož mají štěstí na podobně orientovaného partnera, musí prohlásit, že se stále v mnoha ohledech lišíme. Dokonce i ti partneři, které přitahují protikladné vlastnosti jejich protějšku, mohou být po čase zklamaní.

Mezi důležité faktory, ovlivňující náš rodinný život i naši práci, patří samozřejmě naše vlastní rodinné a kulturní zázemí, které podmiňuje naše očekávání, postoje, naši sebeúctu, naše potřeby a interpersonální dovednosti. Rodinní příslušníci policistů i policejní psychologové na tento fakt často zapomínají a svádí všechnu vinu výhradně na práci. Je samozřejmě pravdou, že návyky, které se člověk naučí v práci – a zvlášť pak v práci u policie –, mohou představovat pro rodinný život značné riziko. Určité „podmínky“ spojené neoddělitelně s touto prací, jako například delší pracovní doba nebo noční služby, nemusí být rodinnému životu zrovna ku prospěchu. Nejhorší na tom ale je, že právě problémy v zaměstnání bývají často jen pohodlným alibi pro nefungující manželství. Zúčastněné strany tak mají jednoznačného viníka, aniž by se snažily neshody se svým partnerem konstruktivně řešit a pozitivním způsobem vytvářet, posilovat a upevňovat rodinné vazby.

Před několika lety jsem se účastnila přednášky. Jeden můj velmi respektovaný kolega mluvil k velké skupině policistů, jejich manželek a příbuzných. Stál na pódiu a instruoval policisty v hledišti, aby se otočili k policistovi, který sedí nalevo, pak aby se otočili k policistovi, který sedí napravo, pak dopředu a pak dozadu. Pak jim oznámil, že do pěti let bude jeden z těchto kolegů, kterého právě viděli, rozvedený a tři z nich budou svým partnerům nevěrní. O přestávce jsem si pak odskočila na toaletu, kde jsem našla hlouček dam, které byly jeho nesmyslným a neověřeným tvrzením naprosto zděšené. A to si radši ani nedomýšlím, jak probíhaly rozhovory s partnery při cestě domů. Všechno to byla reakce na jeden mýtus, který se nezakládá na pravdě.

Statistiky týkající se rozvodů v rodinách policistů jsou velmi vágní a nespolehlivé. I kdybychom tyto statistiky dokázali ověřit, čísla nejsou ve srovnání s ostatními profesemi, jinými regiony či jinými kulturami příliš významná. Některé studie, které se zaměřují na manželství policistů, tvrdí, že nejkritičtější jsou první tři roky soužití, a že když policisté mužského pohlaví tyto první tři roky vydrží, bývá jejich manželství mnohem stabilnější než u ostatní populace. Jinak řečeno – 75 % rozvodů policistů se odehraje v prvních třech letech manželství. (Počet rozvodů u policistek je ovšem vyšší. Tímto fenoménem se budeme zabývat v kapitole 12.)

Někteří badatelé tvrdí, že druhá manželství policistů bývají stejně stabilní, nebo dokonce stabilnější než manželství osob z jiných profesních skupin. Jiné studie zase poukazují na některá další klíčová kritéria zvyšující riziko rozvodu. Jedná se především o nízký věk mladých manželů a dále o hledisko, zda v době, kdy se jeden nebo oba stali policisty, byli už manželi.

Při vytváření modelů rozvodovosti policistů je prostě ve hře tolik různých faktorů a proměnných, že by bylo nerozumné pouze na základě statistických údajů tvrdit, že mezi zaměstnáním u policie a rozvody existuje přímá příčinná souvislost.

A co nevěra? Tady je zase vcelku rozšířený mýtus, že policisté – převážně mužského pohlaví – jsou svým manželkám pravidelně nevěrní, protože mají velmi mnoho příležitostí seznámit se s jinými ženami. Říká se také, že mnoho žen policisté přitahují. Získat relevantní informace o sexuálním chování je ale vždycky obtížné a dospět k nějakému vědecky podloženému závěru pouze na základě informací, které si šuškají dva lidé mezi sebou, je rovněž problematické. Myslím si, že se jedná opět o předsudky. Výmluvou na své zaměstnání u policie se lidé často snaží ospravedlnit, že byli nevěrní. Důvodem nevěry ale není příslušnost k určité profesi, ale jsou to spíše osobnostní rysy konkrétních lidí, kteří se jí dopouštějí.

Jak pracovat s touto knihou

Když informační schůzka skončila a všechna pizza, která se hostům podávala, už byla snědená, rodiny se nahrnuly k východu a všichni si podávali ruce s důstojníky, s koordinátorem výcviku i s psychology a diskutovali s nimi. Byla to možnost popovídat si s člověkem, kterého budou chtít třeba ještě někdy navštívit. Měla jsem pocit, že se večer vydařil. Jsem vděčná za každou příležitost, kdy se mohu dostat ze své kanceláře a dozvědět se něco ze života policistů, o které se starám, i ze života jejich rodin.

Čtenář ale tuhle možnost samozřejmě nemá. Rady, které naleznete v této knize, je třeba chápat jako obecné. Je naprosto jasné, že každý člověk žije svůj vlastní jedinečný život a že si potřebuje přizpůsobit moje návrhy své vlastní situaci a může samozřejmě zvážit, zda nevyhledá profesionální pomoc psychologa či jiného odborníka.

Skutečnost, že čtete tuto knihu, může znamenat, že v rámci své rodiny představujete osobu, která se cítí zodpovědná za řešení problémů a případnou nápravu věcí, které nefungují tak, jak by měly. Nebo můžete být člověkem, který je uprostřed svojí rodiny nešťastný a cítí nejsilněji ze všech potřebu situaci změnit. Tato kniha vám může pomoci oddělit věci, které můžete změnit, od těch, které změnit nemůžete.

Příběhy zde popsané jsem čerpala ze svých materiálů a z materiálů svých kolegů, policejních psychologů. Všechny postavy byly přitom popsány tak, aby nebyla prozrazena jejich identita, kromě případů, kdy jsem od zúčastněných obdržela souhlas se zveřejněním jejich pravých jmen. Několik vyprávění pak vzniklo spojením dvou či více skutečných příběhů. Důvodem bylo zachování anonymity a jasnější popis případu. Tyto příběhy se odehrály na různých místech naší země, ačkoli většina osob pochází ze západního pobřeží Spojených států. Většina policistů, o nichž se tu mluví, pracovala či pracuje na menších či středních odděleních (o 50 až 300 policistech).

S touto knihou můžete pracovat dvojím způsobem. Můžete si sednout a přečíst ji od začátku od konce. Je samozřejmě možné, že se všechny kapitoly nemusí týkat vaší rodiny, mohou se ale týkat někoho, koho dobře znáte. Druhý způsob práce s touto knihou je, že ji budete používat jako lékařskou příručku – pak si přečtete pouze ty kapitoly, které potřebujete. Knihu si můžete číst společně se svým partnerem – jako určitou prevenci – a chápat ji jako odrazový můstek pro další plánování. Rodiny, které jsou připravené na budoucnost, prosperují očividně lépe než ty, které na ni připravené nejsou. Když je člověk připravený na to, co přijde, necítí se pak tolik izolovaný a bezbranný. Týká se to zvláště těch profesí, kde člověk přesně neví, co bude zítra.

Ať už jste partnerem policisty dlouho nebo jste se jím stali teprve nedávno, budou pro vás nejtvrdším oříškem asi kapitoly o traumatu. Tyto kapitoly můžete vynechat a přečíst si je třeba někdy v budoucnu – pokud je budete potřebovat. Většina lidí si asi nedokáže sednout a v klidu si číst o podobném tématu. Pokud nemáte chuť tyto kapitoly číst, nečtěte je. Moje rada ale je, abyste si je alespoň letmo prolistovali a zhruba se s nimi seznámili pro případ, že byste tyto informace někdy potřebovali. Doufám ale, že je nikdy potřebovat nebudete.

Rozšířené vydání knihy

Kniha Život s policajtem je napsána tak, aby řešila každodenní problémy, které jsou policisté a jejich rodiny nuceni řešit. Od roku 1997, kdy byla poprvé publikována, ale došlo k celé řadě dramatických událostí i katastrof – ať už přírodních, nebo člověkem vyvolaných. Ačkoli zatím neznáme všechny dlouhodobé účinky, kterými se tyto pohromy na psychice lidí podepsaly, víme už, že mnoho ochránců zákona prokázalo tváří v tvář nebezpečím a tragédiím pozoruhodnou míru odvahy a houževnatosti. Naše cesta ale bohužel není ještě u konce. Zdá se, že svět je čím dál nebezpečnější. Stále přítomné nebezpečí terorismu visí jako Damoklův meč nad našimi hlavami a zvlášť pak nad hlavami těch, jimž je tato kniha určena.

Upravila jsem ji proto tak, aby odrážela tyto nové skutečnosti, aniž bych však přitom výrazněji pozměňovala materiál, na němž bylo založeno první vydání. Změny naleznete především v kapitolách o traumatu a jeho překonání, které jsem doplnila o nové důležité informace a tipy týkající se přípravy na kritické situace. Rozšířila jsem také kapitoly o domácím násilí a alkoholu tak, aby lépe odrážely současný vývoj, a aktualizovala jsem také příslušná statistická data.

Konečně jsem také změnila dedikaci této knihy, kterou bych chtěla věnovat všem profesionálním ochráncům zákona a jejich rodinám na celém světě, a to za jejich odvahu a vytrvalost ve všedních i nevšedních situacích, které je čekají. Chtěla bych jim poděkovat za jejich odhodlání brát na sebe riziko a za to, že se díky nim můžeme cítit bezpečně.

ČÁST I.

„MILÁČKU,

UŽ JSEM DOMA!“

KAPITOLA 1

JAK TO JE. FAKTA AKAŽDODENNÍ REALITA PRÁCE UPOLICIE

Jak dokáže člověk během dne přežít všechno to komandování, plnění příkazů arozkazů – askrývat přitom svoje emoce, strach… apak otevřít dveře aříct: „Ahoj, miláčku, už jsem doma!“?

Beverly J. Anderson, Ph.D.,

ředitel programu Metropolitan Police Employee AssistanceProgram

(Program Metropolitní policie pro podporu zaměstnanců)

Vsouvislosti sprací policisty můžeme uvést jistá daná „fakta“, která již pěkných pár desítek let platí aokterých se můžeme domnívat, že budou aktuální ivbudoucnu. Prvním daným faktem je práce nasměny. Druhým jsou přesčasy. Třetí skutečností je, že tato práce je často provázena různými kritickými situacemi aje doznačné míry nepředvídatelná. Čtvrtou skutečností je, že policisté ajejich rodiny jsou neustále pod dohledem veřejnosti. Pátým faktem je fyzická náročnost této práce, zvlášť uhlídkových policistů, azvýšený počet pracovních úrazů. Poprvním vydání Života spolicajtem jsem doplnila ještě šestý aspekt: dlouhodobá nepřítomnost aodloučení odrodiny, knimž dochází vdůsledku různých krizových situací, způsobených jak přírodou, tak lidským faktorem.

Příklad Dannyho ajeho rodiny názorně ukazuje, vjak obtížné situaci se policista může ocitnout, když se sejde hned několik negativních faktorů najednou. Danny přišel jednou uprostřed noci neočekávaně ze služby. Jeho nadřízený ho uvolnil uprostřed směny aposlal ho domů, protože Dannyho napadl aošklivě zbil gang jakýchsi výtržníků. Danny se cítil ponížený, protože přišel o„policajtské štěstí“, jak tomu říkal. Ačkoli neměl zpřelámané kosti ani žádné závažnější zranění, měl natěle spoustu ran, pohmožděnin abyl velmi vyděšený. Při potyčce, která trvala dlouhých pět minut, také málem přišel oslužební zbraň. Poté, co se mu spolu spomocí přivolané posily podařilo členy gangu zatknout, musel odnich ještě snášet urážky avýhrůžky, že ho budou kvůli jeho brutalitě žalovat. Protože se Danny vrátil domů zcela neočekávaně, probudil neúmyslně svoji spící rodinu. První reakcí jeho manželky bylo roztrpčení. Začala naněj ječet, že probudil jejich dítě, které mělo tu noc zažívací potíže akterému se právě podařilo usnout. Ten měsíc měl Danny hodně nočních služeb apřesčasů. Také Terri, jeho žena, byla vyčerpaná apodrážděná. Byla nevyspalá aotrávená, že musí být stále jenom doma sdítětem anemůže nikam ven. Frustrovalo ji také to, že přes den dítě stále brečelo ají se nedařilo ho utišit. Vpolospánku avšeru si nevšimla, že má její manžel natěle rány, modřiny aobvazy. Potřeboval vtu chvíli trochu pohodlí ajediné, čeho se mu dostalo, bylo další ponížení.

Danny se musel dostavit ksoudu apostavit se tváří vtvář útočníkům ajejich rodinám. Opřestávce ho poodchodu se soudní síně až dovstupní haly následovala velká skupina nepřátelsky naladěných osob. Někteří znich zaním šli až natoalety, kde mu předváděli různá obscénní gesta avyhrožovali mu. Jediné, co mohl vtu chvíli dělat, bylo, je pozorovat asvědčit před soudem.

Zvěsti ojeho problémech se brzy rozkřikly pookolí. Terri prakticky nemohla vyjít zdomu, aby se jí hned někdo neptal, co se stalo. Danny, adokonce iTerriina vlastní rodina se už nedokázali bavit oničem jiném než otomto případu. Zdálo se, že už nikoho nezajímá, jak ona sama zvládá péči onemocné dítě aozraněného manžela.

Protože nepadl jediný výstřel anedošlo kžádnému závažnějšímu zranění, Dannyho nadřízení celou záležitost vpodstatě ignorovali. Nikdo se nezajímal oto, co zažil aco cítí. Choval se jako typický policista – jelikož se cítil zahanbeně, protože vervačce prohrál, nepožádal nikoho opomoc. Jeho tělesná zranění se velmi rychle vyléčila, ale jeho psychická zranění nadále přetrvávala. Nakonec začal trpět žaludečními vředy azačal být velmi podrážděný, což už neušlo pozornosti jeho nadřízených, kteří ho nakonec přeřadili najinou pozici adoporučili mu, aby vyhledal profesionální psychologickou pomoc.

PRÁCE NASMĚNY

Lidé, kteří pracují nasměny, budou mít vždy trochu odlišný životní styl odtěch, kteří nasměny nepracují akterých je vnaší společnosti většina. Všichni jsme byli vychovávaní nazákladě zvyků aočekávání příslušejících našim rodinným tradicím avytvořených též nazákladě obrazu rodiny, který nám přináší hromadné sdělovací prostředky. Někdy může být docela šok, když si člověk uvědomí, jak je život policisty vzdálen normálním zaběhlým stereotypům rodinného života, sdíleným vespolečnosti.

Práce nasměny, zvlášť pokud se jedná onoční, je velmi náročná avždycky určitým způsobem nabourává běžný spánkový režim člověka. Policisté, kteří pracují třeba odpůlnoci dorána, mívají někdy sklon knadměrné konzumaci alkoholu asedativ, protože mají problém usnout, nebo naopak nadužívají kofein nebo jiné stimulující látky, aby vydrželi vzhůru. Vněkterých lokalitách může být noční služba celkem vzrušující záležitost, při které člověk nedokáže usnout, protože kmnoha zatčením dochází právě mezi půlnocí aranními hodinami, ale vregionech snízkou kriminalitou může být pro policistu snaha neusnout mezi druhou ašestou hodinou ranní přímo heroickým výkonem.

Při nočních směnách se člověk může cítit izolovaný odokolního světa. Jeden policista mi vyprávěl, že když jednou on ajeho skupina vyjížděli vnoci zpolicejních garáží, cítil, jako kdyby byli malými čluny, které opouštějí mateřskou loď asměřují dopustého, temného aprázdného oceánu.

Ivečerní směny, které trvají třeba až dopůlnoci, mohou rodinný život rovněž značně narušovat. Jeden otec rodiny mi líčil svoje pocity, když se vrací vjednu vnoci domů, zatímco celá jeho rodina už spí. Pokaždé, když přišel dopotemnělého, klidného domu, cítil se velmi osaměle anapadlo ho, že by měl dělat něco jiného než si sáhnout doledničky pro drink adívat se vtelevizi nastaré filmy. On ajeho manželka proto vymysleli jakýsi rituál. Když se vrátí domů, jsou všechna světla rozsvícená, takže dům působí dojmem, že ho vítá. Jeho manželka mu nechá vpočítači textový soubor, vněmž mu sděluje všechny novinky, které se udály. On se podívá naděti, vynese koš sodpadky, vypere třeba jednu várku prádla, vyvenčí psa apřipraví dětem svačinu doškoly. Když to všechno zvládne, jde spát. Jeho činnost popříchodu mu pomáhá přeřadit nanižší rychlost, uklidnit se azapojit se dochodu domácnosti tak, že nemá pocit, že je tu jenom jako hotelový host – nabyt anastravu.

Nedostatek spánku aporuchy spánku se pak mohou negativně projevit napracovní výkonnosti – ato iupolicistů, kteří nejsou během nočních směn vystaveni stresu či nebezpečným situacím. Noční směny také kladou značné nároky inaostatní členy rodiny, kteří se neustále snaží uklidňovat děti tak, aby jejich maminka nebo tatínek mohli přes den vklidu spát. Manželské páry, které nemají děti, pak většinou tráví více času spřáteli, nemají příliš mnoho času být spolu, aněkdy dokonce zjistí, že spí sami častěji, než když byli svobodní. Samoživitelé bez partnerů, kteří pracují nasměny avychovávají děti, jsou pak nuceni rekrutovat různé přátele, rodiče apříbuzné, kteří se jim vdobě služby oně starají. Nejtěžší břemeno nesou nepochybně rodiny, kde pracují nasměny oba dva rodiče amusí se střídat tak, aby byl pokaždé jeden znich doma adruhý vpráci.

Co se týče spánku, každý člověk má samozřejmě jiné potřeby. Někteří lidé, jako je například Annie, jsou „sovy“ amilují noční služby. Annie je navíc nezávislá žena, která chce žít navenkově, protože tu může lyžovat achodit naryby. Když dělá noční, nemusí řešit dopravní zácpy anadřízené „papaláše“. Zanoční směny má také mnohem vyšší plat azorganizovala si svůj režim tak, že využívá času, který může vedne trávit doma. Sovám to prostě vyhovuje adokážou práce nasměny využít vesvůj prospěch.

Směny také značně ztěžují plánování víkendových, školních aobecně všech společenských akcí adovolených. Lidé, kteří mají normální pracovní dobu, nemusí mít vždycky pro nedostatečnou časovou flexibilitu policisty pochopení. Taková přátelství či vztahy mohou časem ochladnout anakonec úplně skončit.

Práce nasměny byla tím nejhorším faktorem, kterému museli Sára aRandy posvatbě přizpůsobovat svůj režim. Museli být mnohem flexibilnější, kreativnější amuseli také začít víc plánovat. Poletech ovšem objevili celou řadu skrytých pozitivních hodnot. Přišli nato, že práce nasměny umožňuje Randymu, aby trávil sdětmi víc času než jeho přátelé, kteří pracovali oddevíti dopěti.

Randy teď dělá noční. Odpoledne jezdí se svým synem trénovat fotbal. Může chodit naodpolední třídní schůzky. Když je jedno zjejich dvou dětí nemocné, jde sním Sára kdoktorovi, zatímco Randy je stím druhým doma. Nebo může zůstat snemocným dítětem doma, takže Sára může jít klidně dopráce. Přes den také může zajít dobanky, nanákup nebo obstarat jiné věci, které by musela Sára zařizovat během své polední přestávky. Někdy zůstane Sára doma, azatímco jsou děti veškole, mají sRandym čas sami pro sebe.

Zata léta se Randy aSára naučili přizpůsobit aozvláštnit izpůsob, jímž tráví svátky. Protože chtějí všichni oslavit příchod nového roku, namísto silvestrovského přípitku se scházejí naNový rok ráno usváteční snídaně. Zjistili, že ijejich děti mají rády kreativní plánování různých neočekávaných akcí audálostí aže milují jedinečné „tradice“, jimiž se žádná jiná rodina nasvětě nemůže pyšnit. Děti jejich zvyky arituály považují zajakési speciální rodinné dědictví.

Sára aRandy se také snaží využívat všech dostupných komunikačních technologií. Oba mají „chytrý“ telefon. Když jsou doma, nechávají si zase různé vzkazy nasamolepicích papírových lístečcích. Zůstávají tak vkontaktu. Psychoterapeut Guy Shiller si myslí, že policisté podobné papírky se vzkazy přímo milují, protože jim umožňují komunikovat velmi lapidárním apřímočarým stylem. Jedna žena mu kdysi prozradila, že je frustrovaná tím, jak práce nasměny zasahuje dojejího sexuálního života, aže jí pomáhá, když partnerovi zanechá třeba vzkaz typu „Mysli nasex“. Slouží jim to prý jako jakási intelektuální předehra.

Protože práce nasměny je zřejmě neodmyslitelnou součástí práce policisty, je třeba situace aproblémy spojené stímto faktem řešit ihned apřímo. Je potřeba onich diskutovat, vyjednávat avytvářet vhodné strategie, jak se snimi vypořádat. Veteráni policejních manželství varují, že boj, plísnění aobviňování, pláč ahádky partnera pouze deprimují avyvolávají vněm pocit viny zaněco, co ani on, ani vy nemáte zcela pod kontrolou. Je zcela zbytečné snažit se změnit, co změnit nelze. Tímto jednáním dojde pouze kodcizení mezi oběma partnery. Nadruhou stranu to ale neznamená ani to, že svoje pocity potlačíte abudete se zatnutými zuby trpět.

Tipy: Práce nasměny

•

Pokud se bojíte být vnoci sami doma, řekněte to svému partnerovi. Máte právo cítit se vesvém vlastním domě pohodlně avbezpečí. Zvažte například možnost instalace alarmu, světel spouštěných čidlem nebo zámků naoknech anadveřích. Kupte si psa. Udělejte si ze svého domova aze svojí ložnice příjemné místo, kde se budete cítit bezpečně, ikdyž je váš partner zrovna pryč.

•

Seznamte se sjinými partnery policistů, kteří jsou vnoci nebo ovíkendech veslužbě. Scházejte se avyměňujte si zkušenosti. Pokud jste policista ajste samoživitel nebo samoživitelka, snažte se najít podobné osoby azkuste se domluvit nahlídání svých dětí, vněmž se můžete střídat. Nezapomeňte, že váš policajt má nárok navolných 12‒16 hodin denně. Zbývá tedy spousta času avy si nemusíte zoufat, že je jeho službou celý den zabitý.

•

Využijte čas, který máte vnepřítomnosti svého partnera kdispozici. Přemýšlejte otom, jaké činnosti vás intelektuálně, citově atělesně stimulují auspokojují.

•

Uvědomte si, že směnný provoz vaší domácnosti může být třeba pouze dočasný. Navětšině oddělení nakonec policistům většinou umožní přehazovat si podle vlastní potřeby služby mezi sebou nebo si vytvořit vlastní harmonogram střídání.

•

Choďte se svým partnerem narande. Když budete vědět, že máte jednou týdně – třeba vúterý ráno – čas jenom pro sebe, bude to fungovat jako určitá kotva, která vám umožní přečkat zbytek týdne.

PŘESČASY

My Američané jsme vcelku pracovití lidé. Musíme si ale uvědomit, že čím víc hodin trávíme vpráci, tím méně času trávíme doma. Motivují nás především finanční důvody. Zadnešní dolar si toho nekoupíme tolik, kolik si zaněj koupili naši rodiče, avětšina rodin potřebuje dva platy nato, aby si udržela standard, který si mohli naši rodiče dovolit sjedním.

Jsme ambiciózní. Naše kultura nás odměňuje zadosažené výsledky anahromaděný majetek. Zvláště muži mají dnes pocit, že selhali, když se jim nepodaří vyšplhat nanejvyšší příčky výkonnostního žebříčku, zatímco ženy vnímají skvělou kariéru vybudovanou naúkor rodiny jako velmi problematickou. Dnešní firmy nejsou rodinnému životu také příliš nakloněné. Fungují tak, aby motivovaly aodměňovaly především svobodné zaměstnance, kteří nemají rodinu ajsou ochotní trávit vpráci dlouhé hodiny přesčas.

Práce upolicie se tímto „hromaděním“ přesčasů určitě také vyznačuje, ačkoli je to jen jedna zmnoha profesí tohoto typu. (VČeské republice podle zákona č. 361/2003 Sb., oslužebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů, může každý příslušník ozbrojeného sboru, tedy včetně policistů, zajeden kalendářní rok odsloužit až 150 hodin přesčasu bez finanční náhrady.) Policista je nucen pracovat přesčas abývá také zapřesčasy mnohem lépe hodnocen. VeSpojených státech málokterý policista pracuje jenom 40 hodin týdně. Týdenní pracovní dobu prodlužuje celá řada mimořádných činností – různé speciální úkoly, výcvik, příprava napovýšení, studium, účast nasoudních přelíčeních adalší. Ochota policisty pracovat přesčas je podporována též mírným tlakem ze strany nadřízených. Neochota pracovat přesčas může být totiž vnímána jako odmítnutí podílet se naúspěšném chodu útvaru aodmítnutí svého vlastního dílu přidělené práce. (VČR nemůže policista vzhledem kzákonu č. 361/2003 Sb., oslužebním poměru příslušníků bezpečnostních sborů přesčasy dovýše 150 hodin zajeden kalendářní rok odmítnout bez udání adekvátního důvodu.) Když jde policista raději domů, než aby se plácal vpráci sostatními „kluky“, mohou si začít ostatní myslet, že je rezervovaný, že se snimi nechce příliš sbližovat apřátelit. Někteří spolupracovníci ho mohou považovat zanespolehlivého. Vzniká pak určitý tlak apolicisté cítí, že když nebudou „jedním zgangu“, jejich kolegové je pak vakci, až půjde dotuhého, dostatečně nepodpoří.

Policistu, který zrodinných důvodů žádá ovolno, mohou zase jeho kolegové podezírat ztoho, že má nějaké rodinné problémy nebo že se nedokáže sdostatečnou mírou profesionality povznést nad svůj soukromý život. Něco podobného se stalo iSamovi, když si jeho žena Becky jednou naprsou nahmatala podivnou bulku. Becky iSam ztoho byli zděšení. Trvalo jí několik dní, než se dostala klékaři, apak několik dalších dlouhých dní, než se dozvěděla výsledky. Becky cítila velkou úzkost – její tetička zemřela narakovinu prsu ajejí matka prodělala kdysi mastektomii. Potřebovala, aby byl Sam sní. Sam byl rozervaný anedokázal to řešit. Byl upolicie teprve krátce, zrovna procházel úvodním výcvikem aměl pocit, že by to vypadalo špatně, kdyby nechodil dopráce. Nikomu ze svých kolegů nebo nadřízených nic neřekl, protože nechtěl, aby ho někdo litoval. Byl tak vyděšený, že se pokaždé, když se ho někdo zeptal, co sním je, skoro rozbrečel. Skolegy se pak nepodělil ani oradostnou zprávu, že nádor byl nezhoubný.

Většina policistů má zajisté dojem, že oddanost práci je nezbytnou podmínkou pro služební postup apro patřičné finanční ohodnocení. Jejich rodiny to ale takhle nevnímají. Pro policisty se může stát přesvědčení odůležitosti povýšení jakousi pastí. Najednu stranu si totiž myslí, že právě povýšení jim umožní zajistit lépe svoji rodinu, anadruhou stranu pak dochází ktomu, že právě policisté, kteří kvůli povýšení pracují hodně přesčas, jsou potom tak vyčerpaní, že nedokážou kvalitně prožít svůj volný čas aparadoxně se tak odcizují svým nejbližším, kteří byli tak trochu důvodem toho všeho. Jejich rodiny pak nedokážou příliš ocenit extra finance vrodinném rozpočtu, ani možnosti kariérního postupu nebo si myslí, že podobné výhody nepřeváží nad negativními dopady narodinu.

Vsouvislosti sprací přesčas nevnímají rodinní příslušníci policistů negativně pouze skutečnou absenci člena rodiny mimo domov. Mnoho rodin policistů si často stěžuje nato, že ikdyž je ten „jejich“ doma, mluví zase opráci, přemýšlí oorganizačních problémech nebo se zabývá právě případem, který vpráci řeší. Jedná se prostě oběžné pohlcení případem, jenž je intenzivní hlavně upolicejních nováčků, které ale může členy jejich rodiny nebo jejich blízké přátele poněkud otravovat. Zdá se vám, že se váš policajt už nedokáže bavit oničem jiném než opolicejní práci. Stává se pro něj ústředním tématem všech rozhovorů, sleduje vtelevizi všechny pořady, které se týkají policie, apřede všemi přitom nahlas kritizuje činnost zúčastněných protagonistů. Všechny vaše zájmy, všechny ostatní problémy, vaše úspěchy, váš život iživoty vašich přátel vyblednou avesrovnání sdobrodružnou prací policisty pro něj ztrácí patřičnou přitažlivost.

Tipy: Jak napřesčasy

•

Řekněte svým blízkým výslovně, že je pro vás vaše rodina důležitá ajednejte podle toho.

•

Všichni členové rodiny si mohou vytvořit písemný seznam svých priorit avěcí, které jsou pro ně důležité. Porovnejte si svoje seznamy navzájem.

•

Vyžadujte odsvého partnera, aby svámi diskutoval, říkal svoje názory aaby pro něj nebyla jeho práce alibistickou výmluvou.

•

Osvojte si některou ztechnik řešení problémů. Snažte se problémy řešit azbytečně nekritizovat anepeskovat.

•

Mluvte ohodnotách, které jsou pro vás vživotě důležité. Pokud vám nebo vašemu partnerovi jeho zaměstnání poskytuje vzrušení, které mu doma chybí, diskutujte otom, jak vnést dovašeho osobního života více vzrušení.

•

Řešte rozpory tak, že se budete snažit bojovat jak zasebe, tak izaváš vztah. Buďte jako neústupný vyjednavač. Partnerství nemůže fungovat, pokud se jeden zpartnerů buď neustále obětuje, nebo je neustále sebestředný aegoistický. Musí tu být rovnováha. Pokud budete soustavně opomíjet svoje vlastní potřeby, nebudete mít počase nic, co byste mohli druhým lidem dát.

•

Akceptujte, že máte se svým partnerem odlišné potřeby achcete třeba dělat vurčitou dobu každý něco jiného. To může být trochu obtížné, protože spolu trávíte tak málo času, ale každý pár potřebuje dosáhnout rovnováhy mezi intimní blízkostí avlastní autonomií obou partnerů.

•

Nezapomeňte nato, že kvalita času stráveného svašimi dětmi souvisí částečně isjeho kvantitou. Těžko můžeme se svými dětmi plnohodnotně žít, když je vídáme velmi nepravidelně, protože dětem pokaždé chvíli trvá, než se navás naladí. Snažte se také, abyste svým dětem neslibovali něco, co pak nemůžete splnit. Bývají ztoho velmi zklamané.

•

Vezměte si dovolenou. Jeďte nani sdětmi ajindy to zase zkuste bez dětí. Zkuste si vyrazit naprodloužený víkend nebo třeba inadelší dobu. Jednu dovolenou pojměte jako „tajnou dovolenou“ – jenom se svým partnerem anikomu přitom neříkejte, kam jedete.

•

Vyhraďte si vesvém harmonogramu přesně stanovený „čas napartnera“, během něhož se budete bavit otématech, která jsou pro vás důležitá, nikdy se však vtuto dobu nebavte opráci.

•

Snažte se udělat vše pro to, abyste nasebe měli víc času.

•

Spravujte rozumně své rodinné finance. Mnoho policistů dělá přesčasy nebo má další zaměstnání jenom proto, že si jejich rodina žije nad poměry. Policisté si někdy pořizují různé drahé hračky – motorové čtyřkolky, rychlostní čluny, silniční aterénní motocykly, velké domy napředměstí ajiné věci. Mladí policisté mohou být někdy nadšení ze stálého příjmu azačnou své výplaty rozhazovat navečírcích autápět valkoholu. Mohou se pak zcela zbytečně zadlužit.

•

Zkuste někdy dát stranou zcelkového příjmu rodiny určité procento peněz, ty pak rozdělte nadvě půlky apřeveďte je naosobní účty obou partnerů tak, aby měl každý kdispozici peníze nasvé osobní potřeby.

•

Pokud jste nešťastní asvádíte zodpovědnost zatento stav jen napráci svého partnera, může se cítit natolik pod tlakem, že svámi nebude chtít žádný problém řešit. Partner, který se cítí být zahnaný dokouta, totiž může chápat svoji práci jako způsob, jak uniknout rozporům atřenicím, kekterým mezi vámi dochází.

•

Učte se kompromisům. Naučte se pracovat se svojí úzkostí, kterou můžete někdy pociťovat, když vyjadřujete nesouhlasné stanovisko. Nemyslete si, že vyjádření nesouhlasného názoru znamená automaticky konec vztahu.

•

Komunikujte se svým partnerem. Pokud zjistíte, že se svěřujete spartnerskými problémy nejprve přátelům apříbuzným, je to známka toho, že komunikace svaším partnerem pravděpodobně neprobíhá tak, jak by měla. Je určitě skvělé bavit se ověcech se svými přáteli apříbuznými, protože se vám třeba uleví, ale nevyřeší to problém, který byste měli řešit především doma se svým partnerem.

NEJISTOTA

Slyšela jsem kdysi výstižnou definici práce upolicie – „jsou to tři hodiny nudy, ponichž následují dvě minuty hrůzy anásledně pak šest hodin papírování“. Nikdo neví, jak bude služba probíhat, protože práce policisty je prošpikována kritickými situacemi anepředvídatelnými událostmi. Pro mnoho policistů, kteří milují pestrost aspontánnost, jsou tyto faktory okouzlující, aněkdy dokonce inávykové.

Nepředvídatelnost anejistota může být ale tvrdým oříškem pro rodiny policistů, protože nikdo nikdy neví, co bude zaminutu. Neplánované přesčasy nebo neočekávaná účast při soudním přelíčení (které je pak třeba zrušeno nebo odročeno), zatčení, kekterému dojde nakonci směny, případy, které vyžadují mimořádné papírování, záskok zanemocného kolegu, to všechno dokáže zcela rozbořit pečlivě sestavený harmonogram arodina policisty tím ještě dostává vzkaz, že práce je důležitější než její potřeby.

Jack aJudy se naučili řešit podobné situace, kekterým dochází vdůsledku toho, že se jejich program vposlední minutě změnil. Koupili si druhé auto amají už zcela běžně vytvořený náhradní plán pro případ, že by Judy zůstala trčet vpráci. Vypracovali si systém jakéhosi „odloženého pozvání“. Dohodli se, že když naplánují nějakou akci, která se pak zpracovních důvodů nekoná, počítá se napevno stím, že bude jenom odložena aže se uskuteční jindy. Už pouhé zavedení tohoto systému ušetřilo jejich rodině mnoho roztrpčení avzájemné naštvanosti.

Naučit se zvládat nejistotu anepředvídatelné situace určitě chvíli trvá aje ktomu zapotřebí se ověcech umět pobavit. Možná budete posvém policajtovi chtít, aby vám hned, jak se dozví, že nepřijde, zavolal ařekl vám, kdy přesně přijde avyřešil svámi náhradní program. Máte samozřejmě právo natento základní zdvořilostní telefonát ainformaci. Pokud vám váš partner „zapomene“ zavolat, měli byste mu klidně sdělit, že se vás to dotklo ajste naštvaní aže ignorování vašich potřeb avašeho časového harmonogramu pro vás není přijatelné.

Nabourání časového plánu ale není jediným fenoménem, kterému budete muset čelit. Dalším nevyzpytatelným faktorem je nálada, se kterou se váš milovaný partner vrátí ze služby. Přijde rozjařený poté, co se mu podařilo někoho zatknout, nebo deprimovaný, protože jeho nadřízení nehodnotí jeho výkonnost příliš vysoko? Přijde nasmrt unavený, protože telefony se ten den netrhly, nebo podrážděný, protože se mohl ukousat nudou? Existuje mnoho profesí, kde člověk může předvídat, co ho ten den potká, práce policistů, hasičů azdravotníků ale mezi ně rozhodně nepatří.

Policisté jsou jako lékaři. Práce, kterou vykonávají, je důležitá, akaždý úkon, který provedou, může mít nepředvídatelné, vážné následky aje značně riskantní. Policisté jsou si velmi dobře vědomi toho, že všechny jejich kroky mohou být podrobeny zkoumání jejich nadřízených či jiných kontrolních orgánů. Jestli bylo toto vyšetřování iniciováno vdůsledku závažného incidentu nebo jenom nazákladě nějaké pošetilé stížnosti, je nepodstatné. Pro policistu ipro jeho rodinu to vždycky představuje velkou nepříjemnost. Stát se předmětem vyšetřování je pro policistu tak zraňující, že si třeba ponějaké přestřelce sgangstery neřekne: „Jsem rád, že jsem to přežil,“ ale napadne ho spíš: „Vyhodí mě kvůli tomu zpráce?“ Tento postoj ještě zesílil poznámém incidentu losangeleské policie sRodney Kingem (Rodney – afroamerická oběť policejní brutality apřípad, který napočátku devadesátých let vyvolal masové nepokoje, byl zastaven policejní hlídkou pro rychlou jízdu, aprotože nejprve odmítl vystoupit zauta, policisté ho surově zbili. Za2 minuty utržil velmi vážná zranění – jedenáct zlomenin lebky, poškození mozku aledvin. Případ řešil soud, který nejprve policisty osvobodil, což zvedlo obrovskou vlnu nepokojů vLos Angeles. Nakonec byli dva policisté odsouzeni ke30 měsícům vězení aRodney získal odškodné vevýši 3,8 milionu dolarů) aje dodneška velmi silný.

Finanční stabilita vaší rodiny velmi výrazně, ne-li zcela, závisí nakonkrétních krocích, které váš partner během svojí policejní praxe učiní. Jsou to činy, nakteré nemáte žádný vliv. Je jenom slabou útěchou, že podobné riziko vesvé profesi zažívají také různí podnikatelé, politici nebo lékaři, kteří nesou svoji vlastní kůži natrh ařeší všechna možná zranění, soudní procesy akatastrofy, které nemají pod kontrolou onic víc. Je to daň zato, že mohou podnikat adělat svoji práci. Člověk vlastně nemůže nikdy žádat stoprocentní záruky.

Tipy: Jak se vyrovnat snejistotou

•

Nevzdávejte se svých plánů, ikdyž budete třeba muset jít bez svého partnera. Člověk je tvor společenský azúčastnit se společenské akce bez doprovodu partnera je naprosto vpořádku. Naučte se spíš napříslušnou akci jít než sedět doma alitovat se, že jste přišli oněco, načem vám záleželo.

•

Seznamte se sjinými manžely amanželkami, kteří mají zrovna partnera veslužbě.

•

Snažte se vytvořit si určitá pravidla arituály, kterými se budete řídit při příchodu partnera zpráce. Tento okamžik je jakýsi citlivý bod, jakási „hodina mezi psem avlkem“ – je to kritický okamžik, kdy může snadněji dojít kekolizi. Každý potřebuje vtu chvíli něco jiného. Někdo si chce třeba hned povídat aněkdo se zase touží stáhnout doústraní. Hodně policistů si chce popříchodu domů nejprve „snížit tlak“. Potřebují si nejdřív udělat přestávku, oddychnout si odproblémů ateprve pak se začít zabývat rodinnými záležitostmi. Rádi se baví – ale teprve poté, co prožijí třeba jeden celý den, kdy mají prostor sami pro sebe anemusí nic řešit. Potřeby každého partnera jsou jiné. Poznejte je. Respektujte odlišnosti svých charakterů.

ŽIVOT POD LUPOU

Policisté mohou mít někdy pocit, že žijí neustále pod drobnohledem aže každý jejich krok je podrobně zkoumán. Stejně tak jsou natom jejich rodiny. Veřejnost ajejich okolí všechno velmi pečlivě sleduje. Rodiny policistů proto mohou žít pod velkým tlakem, ačkoliv jsou to lidé jako všichni ostatní. Jejich soukromí bývá často narušováno aje smutné, že policisté bývají svým způsobem považováni zaveřejný majetek. Když mě jednou realitní agent prováděl podomě, který jsem chtěla koupit, uvedl jako jedno zpozitiv, že hned vedle bydlí policista aže je proto dům vbezpečí. Vypadalo to, jako kdyby bylo povinností tohoto souseda vykonávat bezpečnostní dohled nad domem kvůli jeho profesi. Nepřekvapovalo mě to, protože jsem slyšela spoustu historek otom, jak lidé vnouzi spíš bouchají nadveře sousedů-policistů, místo aby zavolali linku 158.

Svůj díl můžete dostat iodvlastního příbuzenstva nebo odpřátel, protože vás často automaticky považují zareprezentanta celého policejního sboru aaktéra všeho, co mají policisté zaposledních sto let nasvědomí. Když se třeba vydáte navečírek, kde jsou přítomni výhradně příslušníci jiných profesí, musíte si často vyslechnout kritické anegativní názory napolicejní práci anaposlední skandály, knimž došlo vinou policistů. Vtěchto chvílích můžete zaujmout obranný postoj acítit potřebu chodit pouze naakce, nakteré chodí výhradně policisté, nebo si můžete začít přát, aby váš partner změnil zaměstnání.

Také vaše děti se mohou kvůli partnerově profesi stát terčem různých útoků. Lidé jim mohou předhazovat, že by měly být lépe vychované než ostatní děti, protože jejich tatínek je policista. Vy ale tohle svým dětem nikdy neříkejte. Někteří rodiče také vyhrožují svým dětem, že když budou zlobit, půjdou dovězení. Tyto hrozby nejsou správné amohou působit nadítě tak, že bude mít zpolicie nepřirozený strach. Základem zdravého vztahu je naopak vzájemná úcta arespekt, což by mělo platit ivevztahu svašimi dětmi. Většina dětí je ráda acítí hrdost, že je jejich rodič upolicie. Hodně kamarádů jim to určitě závidí. Vněkterých sociálních skupinách tomu může být samozřejmě ijinak. Ale malé děti mívají kpolicistům obecně dobrý vztah aspojují si je především spomocí azajištěním bezpečí.

Malé děti jsou ale zároveň velmi ovlivnitelné amohou si třeba myslet, že je jejich táta-policajt nebo máma-policajtka stále poněkom střílejí azabíjejí lidi, tak jak to vidí upolicajtů vtelevizi. Jeden ze spoluautorů brožury Jak poznáte, že jste manželka strážce veřejného pořádku… vzpomíná, jak jeho malý syn přišel jednou spláčem ze školy, protože mu jeden zjeho spolužáků řekl, že tatínka jednou zastřelí, protože všechny policajty jednou zastřelí. Pro jeho matku bylo vtu chvíli obtížné zvládnout ivlastní emoce aještě synka uklidnit. Ale nakonec se jí to podařilo. Později si spolu sotcem ase synem sedli abavili se společně osmrti obecně iotom, jak je jeho otec dobře vycvičený, aže být policistou neznamená, že ho jednou zastřelí.

Je prokázáno, že vrodinách policistů nebo kazatelů není běžné nevinné prohřešky příliš tolerovat. Rodiny policistů mají často pocit, že by měly všechny problémy řešit potají, nevyvolávat zbytečné konflikty, nikoho zbytečně neprovokovat ataké nezavdat lidem příčinu, aby si mysleli, že je někdo uplácí. Čím menší je město, vekterém žijí, tím větší tento tlak je. Navesnici, kde zná každý každého, může být až enormní. Je velmi těžké stát upokladny vsamoobsluze vedle člověka, kterého váš partner zatkl. Pro policistu je také těžké zatýkat člověka, kterého zná oddětství. Aačkoliv se to neděje každý den, čas odčasu může váš policista vyšetřovat třeba někoho, koho znáte, avám se otom ani nezmíní.

Tipy: Jak se vyrovnat se zvýšeným dohledem veřejnosti nadpracípolicisty

•

Naučte se asertivně komunikovat tak, abyste dokázali utnout neprogresivní konverzaci anemuseli se pouštět dohádky.

FYZICKÁ NÁROČNOST AZRANĚNÍ

Tipy: Zranění afyzická kondice

•

Trénujte pravidelně sebeobranu.

ODLOUČENÍ ADLOUHODOBÁ NEPŘÍTOMNOST DOMA

Tipy: Odloučení členů rodiny, dlouhodobá nepřítomnost asetkání

•

Zkuste prosadit, aby se ponávratu policistů vtisku avoficiálních prohlášeních objevily izmínky orodinách.

Při návratu domů:

Table of Contents

ÚVOD

ČÁST I. „Miláčku, už jsem doma!“

KAPITOLA 1 Jak to je. Fakta a každodenní realita práce u policie