Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tomáš Novák

SEBEDŮVĚRA – CESTA K ÚSPĚCHU

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400, www.grada.cz

jako svou 5919. publikaci

Odpovědná redaktorka Jana Červená

Sazba a zlom Radek Vokál

Formát ePub Radek Vokál

Návrh a zpracování obálky Daniela Eftimiadisová

Počet stran 128

Vydání 1., 2015

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2015

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-247-9848-6 (ePub)

ISBN 978-80-247-9847-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-5445-1 (print)

Kde jsou ty časy, kdy nebylo slušné, aby se člověk chválil sám, protože od toho tu jsou druzí lidé…

(William Shakespeare: Mnoho povyku pro nic)

Lidé si nezapamatují, co jste pro ně kdy udělali nebo co jste jim říkali, ale zapamatují si, jak se vedle vás cítili.

(Zbigniew Czendlik)

1.Co nabízí tato kniha

Tohle je text o tom, co brání úspěchu a dosažení dostatečné důvěry v sebe sama. Jde o spojené nádoby. Naše přesvědčení o tom, co bude potom, se pozoruhodně často naplní. Můj klient a potenciální čtenář této knížky, jenž si za životní motto zvolil slova „Táhněte do háje a všichni pryč, chtěl jsem jít do ráje a nemám klíč,“ zřejmě ani po seznámení s tímto textem nebude pln sebedůvěry kráčet od úspěchu k úspěchu.

Autorovým cílem není kohokoliv učit, jak s veselou myslí dobýt svět a přitom za všech okolností ostatním popřát hezký den. Nemohu nabízet snadná, jasná a zaručeně úspěšná pravidla přímo směřující k cíli mít nejen neochvějnou důvěru v sebe, ale i ve vlastní úspěch, jenž se zákonitě dostaví.

Popisuji kořeny, projevy, rizika, úskalí a souvislosti nedostatečné důvěry v sebe. Začínám „od Adama“ – od attachmentu. Je to doposud méně známý termín, nepřesně překládaný jako vztah. Jde o něco, co jsme s rozdílnou intenzitou i s rozdílným úspěchem prožili a důsledky prožíváme všichni. Poměrně velká pozornost je věnována i mimoslovním projevům. „Slova jsou jen slova“ a sama o sobě k dosažení a tím méně pak k projevu sebedůvěry nestačí.

Jeden z mých klientů se kdysi dávno zeptal velmi a oprávněně sebejistého lékaře Miroslava Plzáka, jak zaujmout dívku. S dotyčnou se potkával cestou do práce. Velice se mu líbila, a netroufal si ji oslovit. Zmíněný psychiatr – sám plný oprávněné sebedůvěry – doporučil: „Oslovte ji třeba: ,Slečno, rád bych se s vámi seznámil, nedělejte mi to prosím lehké.‘“ Jak řekl, tak mladík učinil. Větu si předtím doma natrénoval. Nakonec ji uměl pronést velmi sebejistě. O tom, co bude potom, nepřemýšlel. A bylo toho dost. Dívka zareagovala stručně a rázně slovy: „Nedělejte si starosti a srolujte se.“ Mladý muž zrudl. Červenal se a lehce se klepal i pár dní poté. To již na první pohled jakoby srolován a bez zrnka sebedůvěry a optimismu mi svůj zážitek vyprávěl. Příběh má šťastný konec. Ne ze dne na den, chtělo to čas a trochu úsilí. To vše spojeno s kombinací psychologického ohně a vody – tréninku asertivity a relaxačních cvičení. O obojím se zde dočtete. Vězte, že oba v mnoha ohledech protikladné přístupy pomohou i v zapeklitějších případech, než je kontaktáž mladých dam. Tu již někdejší mladík nepotřebuje. Ostatně nepoznali byste jej, ne proto, že snad zůstal srolován. Zklidnil se, přibral, vplul do středního věku, je milujícím manželem a otcem. Tvrdí, že za své štěstí vděčí asertivitě, autogennímu tréninku a především manželce. Dodává s úsměvem: „Psychologické postupy mě zklidnily a budoucí manželka mě sbalila. Všimněte si: „sbalila“, ne srolovala.

Náhled na sebe sama a na souvislosti vlastního životního příběhu je součástí přiměřené sebedůvěry. Velice chybí mnoha lidem, kteří na sobě nechávají obrazně řečeno dříví štípat. I těm, kdo psychicky nejsou v dobré kondici. Obvykle chybí i těm, kteří před okolím, ale hlavně sami před sebou utíkají do práce. O tom všem i o mnohém jiném je tato kniha.

2.Úvod poněkud osudový

Existují tři zlé sudičky, kterým se máme při svém jednání a podnikání obzvlášť vyhnout. Jmenují se strach, nerozhodnost a pochybování o sobě. Jsou v příbuzenském poměru. Nerozhodnost vyvolává mimo jiné pochyby a ty zase strach. Dohromady se postarají o to, aby jejich svěřenec šel cestou jménem stres.

Naštěstí existují i tři dobré sudičky – sebedůvěra, sebeúcta, jež se mimo jiné prezentuje sebeprosazením, a sebevědomí. Sebeúcta poskytuje dar spokojenosti sama se sebou. Schopnosti dokázat se přijímat i s chybami a omyly. Sebedůvěra nabízí respekt a důvěru v sebe sama. Dále asertivní přesvědčení o právu být sám sobě soudcem a schopnost jeho realizace. Třetí z nich, sebevědomí, v běžné řeči povahový rys člověka, který si cení sebe sama a obvykle to i dává najevo svým jednáním. Filozofický přístup pak sebevědomím rozumí vědomí sebe sama a schopnost sebereflexe – reálného vnímání bez „hlavy v oblacích“, nebo naopak zavrtané kdesi hluboko v písečných dunách nebo důlních šachtách. To je tedy triáda sebedůvěry, sebeúcty a sebevědomí, respektive toho, jak nám tyto charakteristiky namísto sudiček vštípili v dětství rodiče, případně jak jsme si je dokázali později vybudovat vlastními silami. Jejich cílem je naznačit, kudy vede cesta nejen k úspěchu, ale především ke stavu zvanému životní spokojenost a štěstí.

Šest sudiček je sice půl tuctu, ale i tak je toho na ně v tom osudovém předvídání mnoho. Osud – znaven jejich spory – povolal ještě jednu, sedmou, a tudíž magickou, supersudičku. Ta, přidá-li se ke skupině „zlých“, přidává úzkost a pochyby o svých záměrech. Žel, nejen to. Dokáže devalvovat i úsilí dobrých sudiček. Ze sebedůvěry se pak stane sebedůvěra nadměrná, z vlídné asertivity (prosazení se) se stane hroší kůže a neschopnost vcítění se.

Kniha, kterou držíte v rukou, chce nejprve popsat úskoky související symbolicky se zlými sudičkami. Vychází z toho, že to, co je známé, nevyvolává nadměrný strach. Ve druhé části pak hodlá vytvořit prostor pro poznání aktivit podporujících sudičky dobré.

2.1Prostor pro dobré sudičky

Rodinná terapeutka Virginie Satirová (1916–1988) popsala „pět cest růstu“. Návštěvy této dámy v Československu, balancující na hranici legality v roce 1979 a roku 1987, znamenaly pro mnohé psychology takzvané šedé zóny kontakt s dobrou sudičkou předvídající společenské změny. To jest možnou pozitivní budoucnost, o niž se musíme sami zasazovat, neboť „to budeme mít takové, jaké si to sami uděláme“. To samozřejmě platí nejen pro znalce lidských duší.

Dnes návštěva kohosi z USA působí zcela samozřejmě. Tenkrát, v minulém století, to bylo zjevení. Američanka s postoji vzdálenými od totalitní doktríny více, než bylo z ČSSR do jejího rodiště ve Wisconsinu, školí jen s předstíranou oficiální záštitou psychology a psychiatry. S odstupem let oceňme sebedůvěru i odvahu organizátorů setkání i výrok, který jsem tenkrát slyšel od jednoho z nich. Tvoří „úplný závěr“ téhle knížky. Mohlo by to být i motto.

Cesty růstu jsou přání a cíle, k nimž lze směřovat. Využít je lze přinejmenším k inspiraci pro své chování:

●Jsem schopen vidět a slyšet, co je zde, místo toho, co by mohlo nebo mělo být.

●Jsem schopen cítit, co je zde, místo toho, co by zde mohlo nebo mělo být.

●Umím si říci o to, co chci – ne manévrem, ale tak, aby mé nitro a projev byly v souladu.

●Jsem schopen riskovat krok dopředu, místo abych se snažil vždycky a za každou cenu být v bezpečí.

●Jsem schopen otevřeně vyjádřit, co vidím, slyším, cítím a potřebuji pro sebe a pro druhé.

Když tohle dokážu, s vysokou pravděpodobností si udržím duševní zdraví.

3.Aperitiv klasika

Následující hříčku, jež chce podnítit chuť zamyslet se nad vlastním sebehodnocením, mírou sebedůvěry a zároveň i inspirací, kam vlastně zaměřit svoji „cestu k úspěchu“, vytvořil Vladimír Smékal, dávno již klasik české psychologie osobnosti.

Instrukce: Zamyslete se nad tím, jak se cítíte, co se vám v životě podařilo a jaké máte vztahy s druhými. Podle toho udělejte značky na následujících úsečkách. Levý krajní bod úsečky je tragický smolař a pravý krajní bod úsečky je úspěšný vítěz.

Cítíte se jako…

smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Podařilo se vám v životě dosáhnout toho, co jste chtěl /a/?

V tomto směru jsem smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Co si myslíte o svých vztazích s druhými?

V tomto směru jsem smolař –––––––––––––––––––– úspěšný

Jsem

Trémista jak se patří –––––––––––––––––––– nemívám trému

Jak jste spokojeni se svým místem na úsečkách? Lze si vyznačit místo, kam byste se rádi posunuli. Podstatné potom je odpovědět si na otázku „co pro to mohu udělat?“ A závěry realizovat.

Úsečku si lze mimo jiné i rozdělit na stupnici jako ve škole. Známka maximálního smolaře je pětka, maximálně úspěšný bude mít jedničku. Trojka je něco mezi, spíše smolař je čtyřka a spíše úspěšný je dvojka.

Netvrdím po vzoru nesmyslných reklam americké návodové psychologie, že četba této knihy vás posune na cestě mezi úspěšné. Nedovolil bych si po vzoru jistého kouče shlížejícího z plakátu s podmanivým úsměvem říct, že tohle je knížka pro ty, kteří sami se sebou chtějí něco dělat. Postačí, pokud po přečtení textu budete poněkud lépe rozumět sami sobě. To mimo jiné znamená i umět se rozhodnout, zda budete o úspěch usilovat, nebo ne. Když ano – neměli byste si to přinejmenším kazit, neboť jak známo „ďábel se skrývá v detailu“. Pokud ne, pokud dojdete k závěru, že se cítíte dobře takoví, jací jste, nevadí. Důležitější než mnohdy pomíjivý úspěch vykoupený neurotizujícím úsilím k tomu, abychom byli lepší a lepší, každý den a v každém směru je žít sám se sebou v míru.

4.Attachment není jen předcházení citovému strádání

Cizí neznámé slovo, leč prožili jsme jej všichni.

Dítě bez lásky citově strádá – to je všeobecně známo. Méně se ví ojevu zvaném attachment. Termín, jehož autorem je John Bowlby, nemá jednoslovný, výstižný český překlad. Jisté je, že patřil kinspiračním zdrojům výzkumu citové deprivace, mimo jiné vpojetí Z. Matějčka.

Attachment lze popsat opisem. Relativně přesně mluvíme ovztahové vazbě. Jde ovztah aemocionální vklad (investici) poskytnutou výlučně pečujícími osobami. Investují do psychické pohody avšestranného uspokojení potřeb dítěte. Konkrétně jde – nad samozřejmý základ uspokojení materiálních potřeb – oempatii, vřelost, podporu, vlídnou kontrolu i ochranu, jakož i ochotu dospělých na dítě mluvit – nejprve „řečí chův“ aposléze sním konverzovat. Tím umalého vzniká stav typu „já jsem vpořádku asvět je také vpořádku“. Na tomto základě se optimálně rozvíjí sociální chování, sebeúcta i psychická stabilita. Vše se posléze „zúročí“ i štafetově. Tedy nejen na našich dětech, ale i vnucích i dál adál. Inspirující je Bowlbyho přesvědčení: „Pomáháme-li rodičům, pomáháme i jejich potomkům.“

Objev attachmentu souvisí svýzkumem psychického stavu válečných sirotků. Přesněji se zprávou, kterou vtomto směru zmíněný autor vypracoval roku 1951 pro Světovou zdravotnickou organizaci. Tam mimo jiné uvádí: „Zážitek citově vřelého, trvalého, blízkého vztahu smatkou či sjinou trvale pečující osobou, jenž je pro oba příjemný, je podmínkou duševního zdraví... Mimo jiné je jedním ze zdrojů sebedůvěry.“

Kvalitní vývoj attachmentu odpovídá pozitivnímu sociálnímu vývoji vraném věku dítka. Jde očtyři základní, na sebe navazující fáze. Přeskočit některou znich je velmi riskantní, ato i co dopadů vdospělosti.

Attachment, jak má být, je popsán vnásledujících krocích:

1. krok – období prvních tří měsíců života – dítko se učí preferovat lidský hlas areagovat na tváře, objevuje se úsměv. Zdeněk Matějček konstatoval: „Když se na vás dítě usměje, usmějete se také“. Ostatně, jde ovariantu oboustranné zpětné vazby.

2. krok – čtvrtý až šestý měsíc – objevují se diferencované sociální reakce na známé osoby.

3. krok – sedm měsíců až tři roky – „zlatá doba“ formování attachmentu kvýlučně pečující osobě. Ta je vnímána jako snadno dosažitelný, „bezbariérový přístav i opora“ nabízející nejen bezpečí, ale i lásku. Na tomto základě může dítě experimentovat. Osciluje mezi zvídavostí apotřebou stability.

Mimo jiné jde orovnováhu mezi potřebou samostatnosti na jedné straně apotřebou stability abezpečí na straně druhé.

4. krok – tři roky adále – vztah (attachment) kvýlučně pečující osobě je vytvořen. Jde mimo jiné ozískanou oporu. Obrazně, slovy básníka, napsanými vjiné souvislosti je to „přichýlení se kmocnému dubisku“ (Ján Kollár: Slávy dcera, 1821). Dítě poté spocitem jistoty azázemí může navazovat vztahy kdalším lidem. Lidově řečeno – ví, že „má krytá záda“.

4.1Základní pojmy attachmentu

●Bonding – připoutání: vazba pečujících osob vůči dítěti, nejsilnější citové pouto, jež lidstvo zná, není zázrak. Je to proces začínající urodičů obvykle již vtěhotenství. Startem, zvláště pro matku, může být i upůvodně nechtěných dětí zážitek porodu. Dejte mámě, jež byla předtím rozhodnuta ksouhlasu sadopcí, do náruče novorozence... apravděpodobně uvidíte, jak rychle může vzniknout emoční připoutání.

Jde ospecifikum vztahu – náklonost, bezvýhradná láska projevující se touhou pro mimino udělat to nejlepší. Chránit ho třeba i tehdy atam, kde to objektivně potřeba není. Pouto spoluvytváří základní vazby attachmentu. Mohou být i výjimky. Například „babyblues“ – poporodní deprese, někdy i těžká traumatizace vlastními zážitky zdětství vyvolanými patologií výchovy.

●Attachment parenting: rodičovství ovlivněné znalostí arespektováním attachmentu. Zdůrazňuje mimořádný důraz právě na co nejkvalitnější attachment, neboť právě ten zásadně ovlivňuje nejen osobnost i styl jejího jednání. Jde opravý opak postupu, jenž před více než půlstoletím nazval pediatr profesor Brunecký pozůstatky fašismu při výchově: „Nemazlete se sdětmi, maminky, život se snimi také mazlit nebude!“ napsal ve třicátých letech minulého století jistý inženýr Solar, autor jinak vmnohém dodnes platných příruček návodové psychologie. Matkám bylo doporučováno nepochovat plačícího potomka. Kojit aposléze i jinak krmit ne má-li hlad, ale pokud právě nastala předem určená hodina krmení. Vzít dítko do své postele je buď perverze, nebo častěji lehkomyslné ohrožení jeho života. Zalehnete ho! Nosit dítě všátku – riskantní záležitost hodná snad tak divochů vtemné Africe.

Čas oponou trhnul anastala doba dalších hrůz – výchovu svěřte odborníkům, dítě patří co nejdříve do jeslí, možná i do týdenních… av tomto duchu dál až k„dětem sklíčem na krku“ poflakujícím se po sídlištích...

A zase je vše jinak – když matka dítě dlouhodobě nekojí, nemiluje je. Styďte se! Řádná máma je sdítětem minimálně deset let doma. Milá paní, vy to takto nevidíte? Následky poznáte sama. Zpronevěřujete se nejkrásnějšímu poslání ženy. Dáváte přednost pochybnému kariérismu před dětským úsměvem. Pro normální ženu je mateřská dovolená nejšťastnějším obdobím života apo zaměstnání mimo rodinu se jí nezasteskne…

Dopad výše zmíněného na míru sebedůvěry populace komentuji citací: „V současné době se veřejné mínění ustálilo na tom, že aby žena prožívala nějakou úctu, tak by měla splňovat tři základní identity. Aby byla sexy, aby měla profesní identitu, aby byla matkou. To je ale moc úkolů najednou. Mladé ženy cítí, že není jednoduché obstát ve všech rolích najednou, což způsobuje všeobecnou reprodukční nervozitu.“ (MUDr. Helena Máslová, gynekoložka zabývající se psychosomatikou – dostupné zAktuálně.cz, 4. 1. 2015)

4.2Attachment na druhou neboli „separační úzkost“ rodičů?

Pavel Zacha mladší je nadějný hráč vjuniorské soutěži vKanadě. V době, kdy píši tento text, je též členem nepříliš úspěšné české reprezentace vledním hokeji do osmnácti let. Má dvě starší sestry.

Pavel Zacha starší je vzděláním právník, muž, který se rozhodl vychovat ze svého syna hvězdu hokejové NHL. Proto vytvořil výchovný systém zvaný kamevéda – komplexní multirozvojová výchova. V praxi jde omaximální soustředění energie knaplnění maximálních cílů. Pokud chcete vychovat sportovce, musí jeho matka upravit již vtěhotenství svoji výživu. Dominantním, zcela maximálním pečovatelem byl od prvních měsíců otec. Nic jiného nedělal, věnoval se jen jemu. Matčin plat na výdaje rodiny stačil. Táta trénoval potomka dle vlastní soustavy. Vodil ho do školky aškoly, učil se sním, vytvořil souhrn cviků rozvíjejících tělesnou kulturu. Trávili spolu čtyřiadvacet hodin denně. Vlastnosti syna otec poznal dokonale. Tvrdí, že nelámal jeho vůli avedl jej kpoctivosti.

V rámci kamevédy má několik set následovníků…

Otec zdroj informací, zněhož zde čerpám, komentuje: „Web zacha-hokej.cz by bylo nesprávné chápat pouze jako propagaci jednoho dorůstajícího sportovce. Hlubším smyslem je prezentace filozofického směru složeného zvytrvalosti, náročnosti, vytčení smělých cílů, pracovitosti, vynalézavosti asnahy měnit věci klepšímu smaximální vůlí aodhodláním. Vstříc nepochopení, závisti i posměškům. Věřím, že ti nejvnímavější zVás tento smysl pochopí. A kdyby jen jeden zVás dokázal vdetailu ovlivnit svoji cestu vzhůru omalý stupínek díky kontaktu stouto filozofií, má tato práce smysl.“

Podobných revolucionářů ve výchově dětí již bylo nepočítaně. Výše zmíněný pokus je obecně zajímavý, neb mladý Zacha je zřejmě nejen úspěšný, ale i slušný kluk. Jeho attachment byl zřejmě hodně pozdní. Od otce se poněkud odloučil až ve věku mladšího dorostence, ato hned odchodem do Kanady. Jak dalece je postup táty geniálním odhadem možností potomka nebo spíše důsledkem rodičovské separační úzkosti ze „ztráty“ syna, ukáže čas. Ocenit lze přinejmenším to, že autor systému jej nepovažuje za vhodný pro všechny děti, ale jen pro malou skupinu zvláště nadaných smimořádně obětavými rodiči.

Dodejme, že český fotbal zná jiného chlapce, který díky svému talentu afinančním obětem rodiny rozvíjel svůj talent na juniorské akademii zcela špičkového italského aposléze brazilského klubu. V zahraničí posléze nezaujal. Vrátil se domů. Poskytl několik rozhovorů, vnichž překypoval sebedůvěrou a… posléze hrál za rezervu průměrného ligového klubu. Nyní již ve fotbalově zralém věku hraje třetí ligu vrodném městě.

Je-li J. Bowlby otcem teorie attachmentu, pak matkou je Mary Salter Ainsworth, Kanaďanka spsychoanalytickým výcvikem. Po přestěhování do Londýna se stala blízkou spolupracovnicí zmíněného psychiatra. Mimo jiné vytvořila typologii attachmentu:

●Kýžený aoptimální je bezpečný attachment – matka je zde bezpečnou oporou azázemím pro „výzkumné“ aněkdy málem „dobyvatelské“ výboje potomka do okolí.

4.2.1Pro ilustraci: „kauza potoku zavařenin“

4.3Strach

4.3.1Strach akrach sebevědomí i sebedůvěry

4.3.2První pomoc při strachu

4.4Úzkost: neví, čeho se bojí

4.4.1Sociální úzkostnost: přináší obavy ze zesměšnění

4.5Když místo cesty vzhůru propadáme panice

4.5.1Chcete vychovat Pana?

4.5.2Prevence aprvní pomoc při panice

4.5.3Kam to vede?

4.6Sebeúcta asebevědomí ana straně druhé moc – jak se to rýmuje?

4.6.1… a moc?

Je lépe být zdravý, vysoký, hezký než připomínat Quasimoda

Table of Contents

1. Co nabízí tato kniha

2. Úvod poněkud osudový

2.1 Prostor pro dobré sudičky

3. Aperitiv klasika

4. Attachment není jen předcházení citovému strádání

4.1 Základní pojmy attachmentu

4.2 Attachement na druhou neboli „separační úzkost“ rodičů?

4.2.1 Pro ilustraci: „kauza potoku zavařenin“

4.3 Strach

4.3.1 Strach a krach sebevědomí i sebedůvěry

4.3.2 První pomoc při strachu

4.4 Úzkost: neví, čeho se bojí

4.4.1 Sociální úzkostnost: přináší obavy ze zesměšnění

4.5 Když místo cesty vzhůru propadáme panice

4.5.1 Chcete vychovat Pana?

4.5.2 Prevence a první pomoc při panice

4.5.3 Kam to vede?

4.6 Sebeúcta a sebevědomí a na straně druhé moc – jak se to rýmuje?

4.6.1 … a moc?