Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ZÁCHRANÁŘSKÉ POHÁDKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6289. publikaci

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 112
Vydání 1., 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Zdeňka Študlarová

ISBN 978-80-271-9320-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9319-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5850-3 (print)

Předmluva

Hasiči, policisté a lékaři rychlé záchranné služby nám v nouzi pomáhají a mnohdy nám mohou zachránit život, a proto je velmi důležité vědět, jak jejich pomoc správně přivolat. Několik let už u nás funguje integrovaný záchranný systém, kde lidem společně pomáhají hasiči, policisté i lékařská záchranná služba. Jeho telefonní číslo je 112. Vytočením tohoto čísla se dovoláme pomoci v celé Evropě. Určitě byste také měli vědět, že když potřebujete pomoc hasičů, budete volat číslo 150. K policistům se dovoláte číslem 158 a lékařská pomoc k vám dorazí po vytočení čísla 155. Všechna tato čísla jsou velmi důležitá a každý by je měl znát. Pohádky v této knížce vám pomůžou si všechna tato důležitá čísla zapamatovat.

Jak pochopíte, práce hasičů, policistů a lékařů je hodně náročná, proto jim občas pomáhají pohádkové bytosti, alespoň v této pohádkové knížce.

Tři sudičky

Král Ludvík byl moudrý a milý. Nikdo mu neřekl jinak než král Lidumil. Vládl spravedlivě a pro své poddané měl pochopení. Ve dvou se to ale táhne lépe, a tak se rozhodl, že se ožení. Chtěl vybírat pečlivě, aby mu jeho budoucí žena byla na trůnu opravdovou oporou. Ani tentokrát ho štěstí nezklamalo. Do oka mu padla princezna Milena. Byla hrdou nositelkou svého jména, protože byla opravdu velmi milá. Král se do ní okamžitě zamiloval a ona jeho lásku opětovala.

Za pár měsíců se konala velká svatba. Stoly se prohýbaly pod tíhou jídla a pití, v zámeckých sálech se všechno lesklo a blýskalo a tóny krásné hudby se rozléhaly do všech koutů. Ke svatební hostině byli pozváni panovníci z okolních zemí, a ani poddaní nepřišli zkrátka. Služebnictvo vlastnoručně roznášelo svatební koláče a pečené husy, takže i obyčejní lidé byli spokojení a královskému páru přáli jen to nejlepší.

Brzy po svatbě královna Milena oznámila králi Ludvíkovi, že se mohou těšit na děťátko. Král byl v sedmém nebi. Radostí poskakoval jako malý kluk. Svou paní opatroval jako oko v hlavě a zavolal si ty nejlepší truhláře, aby vyrobili nejkrásnější kolébku. Nezapomněl ani na sudičky. Skoro každé odpoledne si vyjel na koni na vyjížďku do podzámčí, aby vyzvěděl, kde by mohl pro své dítko sehnat ty nejlepší sudičky.

„Ale ano, jsou tady,“ odpověděla mu selka, která zrovna prala prádlo v neckách a sušila ho na šňůře mezi dvěma jabloněmi, „jen nikdo neví, kde bydlí. Objeví se pokaždé samy. Uslyší první pláč a jsou tu.“

Král chápavě pokýval hlavou, ale nepřestal si dělat starosti. Co když se neobjeví? Nebo co když se jim do zámku vloudí zlé sudičky, jak to bývá v některých pohádkách?

Královna Milena si všimla, že králi na čele přibyly vrásky, a tak se ho zeptala, čím se trápí.

Ludvík se jí svěřil a ona ho pohladila po vlasech a řekla: „Nic se neboj, můj milý, určitě k nám najdou cestu ty správné sudičky, uvidíš!“

Měla pravdu. Za pár týdnů se po zámeckých komnatách rozléhal tenký dětský hlásek. Narodila se princezna Liběna. Byla líbeznější než všechny květiny v zámecké zahradě. Oči měla modré jako chrpy a tvářičky jako růžičky.

Král byl neskutečně šťastný. Nemohl se vynadívat na ten malý zázrak v ručně vyřezávané kolébce. Málem by zapomněl na sudičky. Když si to uvědomil, hned se kolem sebe začal rozhlížet. Opravdu tam byly. Stály u okna a hezky se usmívaly. Trpělivě čekaly, až jim král uvolní místo u kolébky. On to taky hned pochopil. Pozdravil je kývnutím hlavy a pak jim rukou pokynul, aby přistoupily blíž. Když viděl jejich milé a usměvavé obličeje, konečně se uklidnil. Věděl, že to jsou ty pravé sudičky.

„Milá Liběnko, přeju ti, aby ti oheň vždy dobře sloužil, ale nikdy ti neublížil,“ prohlásila první sudička.

„A já ti přeju, abys byla vždy zdravá a aby se ti vyhýbaly úrazy a nemoci,“ přidala se druhá sudička.

Nakonec se nad kolébku naklonila třetí sudička a řekla: „Přeju ti, aby ti nikdo nikdy neublížil, aby tě nikdo nepodvedl ani neokradl.“

Král bedlivě poslouchal. Taková přání se mu líbila, a tak není divu, že se při nich usmíval. Nabídl sudičkám pohoštění, ale ty s poděkováním odmítly. Měly naspěch, protože ve vesnici se právě narodil krásný a zdravý chlapec, kterému by měly taky požehnat.

Liběnka rostla jako z vody. Byla čím dál krásnější a všechno zlé se jí vyhýbalo. Nikdo ale netušil, jakou to dalo sudičkám práci. Liběnka se bezstarostně procházela po lese mezi hordou loupežníků, hrála si s dětmi, které měly neštovice a jiné nakažlivé nemoci. A při podzimním opékání brambor na poli jen tak tak, že nezačala hořet celá louka.

Sudičky se jednou v noci králi svěřily, že samy Liběnku hlídat nemohou, ale král si hned věděl rady. Zřídil policejní, hasičské a zdravotní hlídky, které fungují dodnes.

Dopis pro pana starostu

„Co to je?“ podivil se pan starosta, když otevřel dveře svého bytu. Na zemi ležel list papíru. Pan starosta ho vzal do ruky azačal číst. Šlo mu to těžko. Ne proto, že by číst neuměl, ale pisatelovo písmo bylo špatně čitelné. Když dočetl do konce, kroutil nad tím hlavou.

Vzámku zarachotil klíč. Paní starostová se právě vracela domů. Když uviděla svého muže celého bledého sedět nad nějakým lejstrem, zeptala se: „Stalo se něco?“

„Jen si to přečti,“ vybídl ji pan starosta apodal jí papír.

„To je naškrábané, jako kdyby to psal nějaký kocour,“ prohlásila apak začala číst, „zadám penze.“ Zarazila se. „To je od nějaké úřednice?“ zeptala se udiveně.

„Jen čti dál!“ pobídl ji pan starosta.

„Musel to podstrčit škvírou pod dveřmi,“ řekl jim pan starosta.