Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Martin Gregora
PhDr. Václav Mertin

JDEME MEZI DĚTI
Co nás čeká v předškolním a školním kolektivu

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 7893. publikaci

Ilustrace Linda Martina Gregorová
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 160
Vydání 1., 2020

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2020
Cover Illustration © Linda Martina Gregorová, 2020

Vydání knihy podpořila firma HiPP.

ISBN 978-80-271-4033-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-4032-9 (pdf)
ISBN 978-80-247-5590-8 (print)

Proč jsme tuto knihu společně vytvořili

Předškolní věk je jakýmsi přelomovým obdobím. Něco krásného končí, něco tajuplného a lákavého začíná. Doba bezstarostných her se naplňuje, pootevírají se dveře, za kterými podzimní slunce ozařuje svými paprsky cestu do školy.

Předkládáme vám zde trojí úhel pohledu na dobu předškolního zrání. Lékařský, psychologický a pohled rodiče a dítěte, který se obtiskl do vyprávění ze života malé Lindy. A pak tu jsou ještě kresby z toho krásného věku her a bezbřehé fantazie. Ty jsme si s dovolením od Lindy vypůjčili. Až dočtete poutavou kapitolu Václava Mertina o psychických potřebách rozvíjející se dětské duše, věřím, že vám naivní kresby otevřou jakýsi křehký třetí rozměr do stavu beztíže. A že společně s příběhy a zážitky, které jsem tu zaznamenal a které mají rodiče často obdobné, se vám vše propojí v jeden, byť těžko uchopitelný celek. A všechna ta medicínská doporučení a názory psychologa na výchovu společně s reálným obrazem dětské fantazie obohatí váš pohled na dětský svět a posílí schopnost vcítit se do něj.

Martin Gregora

Co jsem si stihl zapsat

Martin Gregora

Jak to bylo s Lindou v předškolním věku

Lakonicky shrnula sedm let svého života v následujícím textu.

Zatímco první roky a následné asi dvouleté období jsme se ženou pečlivě mapovali, ona fotodokumentací, já sepisováním příběhů, které se tehdy udály, v následujících letech jsem jaksi zlenivěl. Zapisoval jsem mnohem méně, jako by nepřicházela žádná překvapení, jako by se nic převratného neudálo. Když Linda začala chodit do školky, uvědomil jsem si, jaká je to škoda, a začal jsem pátrat v paměti a znovu psát alespoň krátké postřehy z čistého a tak neobyčejně barevného života malého dítěte… Ono to tak to většinou bývá. Do jednoho dvou let je náš miláček v centru pozornosti celé rodiny, všechno se točí jen a jen kolem něj, a čím je starší, tím nás zdánlivě potřebuje méně a poněkud méně je v centru naší pozornosti. Doba prvních krůčků a prvních slov je pryč. Přesto, byť to tak intenzivně neprožíváme, nás dítě dál překvapuje a inspiruje a podvědomě motivuje. Tak jako v minulých knihách o vývoji dítěte, jsou i zde kapitoly odborného textu a doporučení proloženy střípky ze života mé dcery z doby jejího předškolního věku. Jistě jste něco podobného zažívali i vy, anebo vás to čeká. Je to kouzelná doba. A tím kouzelníkem je dětská fantazie a krásně naivní pohled na svět. Střežme si je jako oko v hlavě, toho kouzelníka i tu dobu. Jindy než s dětmi to nezažijeme.

Namísto obrázků jsem knihu proložil kresbami své dcery z bezstarostné doby tří až šesti let. Ne snad proto, že bych si myslel, že má geniální nadání na malování, ale proto, že kresby malých dětí patří bezesporu k jejich nejzajímavějším spontánním projevům. Kresba, není-li vedena učitelem, odhaluje duši dítěte. Poví nám i to, co by dítě jinak nikdy samo neřeklo.

Nástup do školky se neobešel bez pláče

Linda má výhodu, že má nablízku babičky, a tak chodí do školky jen na dopoledne. Nastupovala až téměř v pěti letech, takže pozdě. Přesto nebyl nástup jednoduchý. První dny ve školce plakala. Plakala už doma, než jsme odcházeli. Nebyla sama, dalších plaček mezi jejími nastávajícími kamarádkami bylo dostatek. Rychle se sblížily. Ráno si poplakaly, pak si hrály s paní učitelkou, odmítaly obědvat a najedly se obvykle až doma u babiček nebo u rodičů. Po měsíci školkové docházky sice ranních žalů ubylo, ale přišly nemoci. Opratě u nosu a kašel. Kruhy pod očima z nevyspání, ale také radost ze společných malování a tvoření s paní učitelkou. Jen s tím jídlem zůstal problém dlouho. Ale i to se nakonec zlepšilo.

Předvánoční čas

Blíží se Vánoce. Linda přišla ze školky a povídá: „Tatínku, já už vím, jak vypadá Ježíšek.“ Ptám se: „Jak?“ „Je malej, ale vypadá jako člověk, je hodnej a je neviditelnej.“ Už pár dnů leží na okenním parapetu dopis, který mu namalovala, kde jsou všechny hračky, které by si přála. „Dám mu tam ještě čokoládičku, ať se napapá, až přijde. Doufám, že nenadrobí.“ A dnes ráno přiběhla k nám do ložnice a volá: „Tak už tu byl. Už si Ježíšek ten dopis odnesl! A čokoládu spapal! Nechal jenom papírek, a nenadrobil!“ Uvidíme, jestli ti přinese, co sis přála. Ježíšek se bude snažit. A ty bys měla méně odmlouvat, více poslouchat, čili méně tvých „ale já bych, ale já chci, ale já ještě…“.

Reprodukce živočišných druhů zajímá dítě v každém věku

Když jela Linda s maminkou do Plzně, pozorovala z okna vlaku psa s fenou, jak se páří. „Pejsci si tam hrajou na lezavou, maminko. Kdyby si radši hráli na honěnou, viď?“

A jindy mi sdělovala, jak pozorovala ploštice: „Ty, co jsou k sobě spojený zadečkama, to jsou takový dvojčátka, co to mají těžký. Každá chce jinam a nemůžou se domluvit.“

Plavání se školkou je dobrá průprava

Linda na kojenecké plavání nechodila. I když je vodomil, návštěvy plaveckého bazénu se školkou byly opět, jak jinak, provázené pláčem už před odchodem do školky. Zdálo by se, že celý plavecký výcvik byl k ničemu, ale opak je pravdou. Když jsme v létě odjeli na dovolenou, z hotelového bazénu jsme ji dostávali heverem. Plavání bez křidýlek zvládla díky školkové přípravě během dvou dnů. Nejdřív jsme jí nechali jedno křidýlko, aby měla pocit opory, a pak už plavala sama. Jako paní radová. Když objevila radost z potápění, ze skoků, a když dostala plavecké brejličky, přestala si někdy zacpávat nos a začala i foukat do vody. Ale bylo ještě hodně co zlepšovat. Na druhou stranu, závodnici v plavání z ní vychovávat nehodlám.

Máme svoje dny bez maminčina dozoru

V pondělí a ve středu máme „socíček“. Krásné to dny. Žena je od časného rána v práci. My se vyklubeme z pelechu, pustíme si v televizi Déčko, v klidu posnídáme, pak s hrůzou zjistíme, jak čas letí, tak se oblečeme a jedeme do školky, já pak do práce. Někdy si beru Lindu na chvíli ráno do práce, to když z nějakých důvodů školka odpadne, na ranní mítink. Obleče si u mě v pracovně bílý plášť doktorky Plyšákové. Je moc dlouhý. Ohrnu jí rukávky, tváří se velmi důležitě. Než ji odvezu k babičce, jdeme ultrazvukem vyšetřit narozená miminka. Co se jí honí hlavou, nevím, ale pozoruje novorozenečky a ani nedutá. Pak ji vezu k babičce. Ale to je jen občas, když mají ve školce prázdniny nebo když je hezké počasí a děda s babičkou jedou na celý den do přírody a berou Lindu s sebou. Normálně je dopoledne ve školce, po obědě u babičky a odpoledne máme spolu ten „socíček“, tedy jen v pondělí a ve středu, čas, kdy je téměř vše dovoleno, chybí kontrola manželky, která je do večera v práci. Takže se rozkramaří všechny hračky, já si čtu časopis a e-maily, do toho běží na DVD pohádky. K večeři si dáme nezdravé dobroty jako párky nebo sekanou, a někdy si místo pohádek pustíme muziku a tančíme. Pak si Linda napustí vanu a koupe se, dokud se nerozmočí. Krásné to dny.

Na učení na kole není nikdy pozdě

Jsou děti, které jezdí na kole jako fík ve čtyřech letech. Linda k nim rozhodně nepařila. Než se zbavila balančních koleček, trvalo to do jejích pěti a půl let. Syn to zvládl dříve, ale pak si na kole zlomil nohu. Nebo spíše zlomil jsem mu nohu, protože jsem ho přemlouval, ať jede dál, když už byl unavený, na kole, které mu bylo zjevně velké. Linda si zatím nic nezlomila, klepu na dřevo. Je na sebe opatrná, někdy až moc, ale to není na škodu. Kolo se jí líbí a jezdí ráda. Že začala trochu později, je úplně jedno. Já jsem se naučil na kole až v osmi letech a kolo se stalo mou velikou láskou na celý život.

Před spaním má nejraději vyprávění aneb Nekončící příběh o Fandovi

Večer si buď vyprávíme, nebo čteme pohádky. A když si vyprávíme, tak je to smyšlený příběh o Fandovi a jeho kamarádech. Nekonečná série lapálií, které jí vykládám od doby, co začala rozum brát. Vždycky začínám slovy: „Tak to jednou Fanda a jeho česká banda…“ a Linda křičí: „Eště ne, tatínku, až v posteli!“, protože smím vyprávět, až když si k ní lehnu do postele, když se přikryjeme peřinou a zhasneme. Fanda má tisíc tři sestřiček, Fanynek, které se narodily babičce během velice krátké doby, obvykle cestou po náměstí ve Volyni, když zapředla rozhovor s panem Čumpelíkem. Čili divy, divy. Fanda má ještě bráchu Standu, který je uznalejší a rozumnější a krotí Fandovu fantazii. Fanda si klidně troufne koupit letecký zájezd do Chorvatska, což je z logistického hlediska obrovský problém, uvážíme-li, že musí přemístit tisíc šest osob. A tak se takový transport děje nejprve vlakem do Prahy, přičemž ten vlak je tak dlouhý, že zatímco lokomotiva je už v Berouně, poslední vagon ještě stojí ve Volyni na nádraží a tisící třetí Fanynka se tlačí dveřmi do chodbičky, protože výpravčí Hubička už troubí k odjezdu. A to ještě považte, že v tom vlaku je několik jídelních vozů, živá hudba, taneční parket a vůz pro králíky, které si mermomocí chtěly vzít Fanynky s sebou. Hlavně nejkrásnější z Fanynek, Zlatuška, co má zlaté vlásky až do půlky zad. Je mluvčí všech Fanynek a rozhodla, že králíci pojedou taky, tak připřáhli speciální vagon s kotci a senem. A dojede se do Prahy, na Letiště Václava Havla a tam už čeká čtyřiadvacet aeroplánů, které naloží celou tu zapeklitou Bočánkovic famílii i s dobytkem a přeletí s ní Alpy a Pádskou nížinu a Istrii a přistanou v Dalmácii. A hned po přistání si dají dalmatské čufty, protože jim vyhládlo a protože je jedí i ve školní jídelně, a je to nějakých kotlů s čufty, aby se tisíc šest krků najedlo, a pak se jde na zmrzlinu, točenou, chorvatskou, a pak pro plavky a k moři. Má s tím ten Fanda moře práce. Ale jiskří nápady a neztrácí dobrou náladu.

A když si nevyprávíme, tak čteme pohádky. Nevěřili byste, jak těžké je dobrou pohádkovou knížku napsat. Za posledních pět let jsem narazil jen na jednoho nového autora, jmenovat nebudu, aby se ti ostatní necítili uraženi. Kromě jeho knihy čteme staré dobré pohádky od Václava Čtvrtka. Já mám nejraději Křemílka a Vochomůrku. Ani jejich příběhy nejsou v každém vydání stejné, a tak dávám přednost bohatě ilustrované edici z minulého století, kde je třeba namalovaný i Vodenka a mužík Kazbunda, což je chvályhodné, protože ne každý si dovede zrovna tyhle dva dobře představit. A svou lásku k Václavu Čtvrtkovi podsouvám Lindě. Daří se to dobře. Václav Čtvrtek byl totiž neochvějný pábitel dětských duší. Jeho osobitý výraz a bukolické psaní hned tak někdo nepřekoná.

Zahradní práce

Čím je Linda starší, tím raději mi pomáhá na zahradě. Mícháme beton, sečeme trávu, sázíme stromky, skládáme polínka, shrabujeme listí… Během posledního roku je v jejím chování velký pokrok. Ráda něco tvoří. Staví hrady z krtin, zdobí je kamínky a klacíky, má bezbřehou představivost a kombinační schopnosti. Ve chvíli, kdy se z jejího tvoření stane obyčejná práce, čili když zjistí, že pouhé hrabání listí je docela nuda, jde od toho. Když ale může uplatnit tvůrčího ducha, je nadšená a nepoleví, dokud hrad, chaloupka, skrýš pro myšku nebo postýlka pro panenku nejsou hotové. Když jsme na podzim řezali stromy, přiběhla, že se půjde vyčurat. Byli jsme tam sami bez maminky. Nedoběhla to. A náhradní kalhoty jsme neměli. Tak si vzala maminčiny elasťáky, dole jsme je ohrnuli a v pase skřípli kolíkem na prádlo. Po stránce estetické nic moc, ale funkčnost dobrá. Doma nám moc nepoděkovali.

Hubert

Sedíme si u večeře a Linda se mě ptá, jestli jsem si taky povídal sám se sebou, když jsem byl malý, tak říkám, že ano, že to byly celé příběhy, a ona se směje, že jsem celý jako ona. A když kousne do jablíčka, pokračuje: „Tak náš Péťa (spolužák ze školky) je asi pes!“ „Co, štěká?“ ptám se. „Ne, kousá!“ A zase jíme a já říkám, že musím před spaním zalít Huberta. Hubert je bonsaj. Malý, ale starý, nakrčený fíkus s malými lístky, tedy vypadá jako fíkus, ale kdo ví, co je vlastně zač. V botanice se nevyznám. Je rozmazlený a občas začne shazovat listy, tak ho denně večer kropím, protože paní v zahradnictví řekla, že to pro něj bude nejlepší, že bude nejradši. Linda vybrala pro Huberta červenou vánoční kouli s nápisem Veselé Vánoce. Domluvili jsme se, že až přijde čas, tak ho zkrášlíme. „Bude nám muset ukázat nějakou silnou ručičku, aby ho nebolela, až tam zavěsíme ozdůbku.“ To jo, povídám, „ale něco ho asi trápí, protože zase shodil listy. „Kdyby nám uměl říct, co by chtěl, viď, tatí.“ „No jo, jenže nám to neřekne.“ A Linda pokračuje: „Tak to zařídila příroda, nemůže přece všechno mluvit.“ „To je pravda,“ odpovídám v duchu, „to bychom se z toho také mohli dočista zbláznit.“

Advent

Ráno, když odcházíme do školky, zpívá si Linda na chodbě z plných plic: „My tři králové jdeme k vám…“ Je sedm hodin a sousedi se probouzejí. Při poslední návštěvě chalupy na horách, v našem údolí tří potoků, kde to je, neprozradím, jsme v mlází uřízli malý smrček. Stejně se tam tísnil, neměl dost místa. Postavili jsme ho na zápraží, ozdobili ho a Linda povídá: „A každej den, kdy tu budeme, stoupneme si k němu a zazpíváme koledy, a ty se pak za mě pomodlíš u Panenky Marie. Tu máme přes cestu v kapličce v božích mukách. A tak jsme zpívali z plna hrdla Nesem vám noviny a Pásli ovce valaši a já, starý hříšník, jsem se pak u těch božích muk, u té kapličky, za nás za všechny pomodlil. Za odpuštění a abychom se měli rádi a zdrávi byli.

Svatý Mikuláš

„Ve školce je to lepší, paní učitelka nás posílá k Mikulášovi po dvojicích,“ povídá Linda 5. prosince, když čekáme, jestli u nás čert s Mikulášem zazvoní. Má nachystanou písničku a je dosti nervózní. A když zavoní a vejdou, je to stejné jako vloni. Drží se mě za kalhoty, neřekne ani slovo a nabírá moldánky. Přitom je ten Mikuláš krásný a čertík hodný. Mají s sebou anděla, který Lindě předává dárek. „Ten anděl měl brýle jako vaše paní doktorka v práci,“ říká mi Linda druhý den, když jdeme do školky…

Naše teta

Naše teta se pomátla na rozumu. Ve věku pětaosmdesáti let zůstala sama. Ztráta milovaného manžela, se kterým prožila více než padesát pět let, a neexistence vlastních dětí ji během posledního roku změnily natolik, že ji příbuzní museli umístit do psychiatrické léčebny. Babička s dědečkem si o tom povídali. Linda cosi zaslechla a uzavřela debatu lakonicky: „Ten, kdo je sám, ten se takhle stane! Buď ráda, babi, že máš dědu Dušana.“ Ale vrtalo jí to hlavou, a když jsme přijeli od babičky domů, tak se mě vyptávala, co vlastně má teta za nemoc a jestli se vyléčí a kdy a tak dále a tak dále. Odpovídal jsem vyhýbavě, a když nedala pokoj, povídám: „Prostě má nemocnou hlavu.“ „Spíš mozek, tatínku.“ A pak jsme se dívali v televizi na předpověď počasí, a když moderátorka Zárybnická hlásila, že zítra bude dva pod nulou a slunce a pozítří nula, mrznoucí déšť a od šesti set metrů sněžení, podivila se: „Jak to ta paní může vědět, když to nevíš ty, tatínku, co když to tak nebude?“ „Když to tak nebude, bude to jinak, tak už to na světě chodí. Pojď spát.“ Vyčistili jsme zuby, umyli zadek a nohy a šli na kutě. Byla už hodně unavená, ale vyprávět chtěla, tak jsem vyprávěl povídačku mravoučnou, že posmívat se druhému není hezké, neboli o tom, jak Fanda na Čumpelíka, když na ledu uklouzl a spadl na zadek, volal: „Čumpelíku, Čumpelíku, ty starej tajtrlíku,“ a jak se Čumpelík zlobil a žaloval to babičce, a jak babička pak Fandovi nařezala páskem na holou, aby si to zapamatoval. Konec už neslyšela, spala jak dudek.

Lyžování jsme pilovali už minulou zimu, letos pokračujeme

Lindě se ráno na sjezdovku nechtělo. Ale moc neprotestovala, nasnídala se, oblékla a povídá: „Až si nasadím brejle a ty čepici, zase uvidím žlutej svět a ty budeš jako šášula!“ Lyžuje už docela hezky. Na to, jak se vloni bála, dělá letos velké pokroky. S tím žlutým světem je to tak, že když si nasadí lyžařské brýle, všechno vidí do žluta a to ji baví, a porovnává, jak se mění sníh a lyže a všechno kolem bez brýlí a s brýlemi. Když to jenom trochu jde, prokličkuje hroznem lyžařů dole u vleku, jak to děti rády dělají, a pak na mě čeká a píchá hůlkami do sněhu a tvoří v něm různé obrazce a ornamenty.

Večer po lyžích za odměnu pohádka O ztraceném Fandovi

„Tatínku, vyprávěj, jak se Fanda ztratil.“ „Tak to jednou šel Fanda s babičkou na návštěvu k tetě do chaloupky, na kopec Nad Malsičkou, a byla veliká mlha, taková, že by se dala krájet nebo kousat. Fanda neměl nůž, a tak ji jenom kousal.“ „Ale za chvíli byl té mlhy najedenej a už na ni neměl chuť,“ povídá Linda. „A tak se v té mlze ztratil,“ říkám já. „Ale měl baterku, a tak si svítil na cestu,“ Linda na to. „Došel až k chaloupce…“ „Ale nebyla to obyčejná chaloupka,“ skočí mi do řeči Linda, „bydlela v ní ježibaba.“ „A ta ježibaba byla zakletá Zlatovláska,“ povídám. „A Fanda ji vysvobodil, že jí dal pusinku,“ Linda na to v polospánku.

Domácí nezvířátko

Až na světlé víkendové úniky do hor bydlíme v bytě uprostřed města. V bytě krásném, ale bez zahrady. A jak to tak chodí, často jsme v práci, někdy já, jindy žena. Oba máme málo času, moje žena miluje pořádek a doma má naklizeno. Jaké důvody byste ještě chtěli slyšet jako argument, proč nemůžeme mít domácí zvířátko? Linda, jako každé dítě, by ho brala všemi deseti. Nemá ho. Ale má fantazii. Od kamarádky ve školce dostala mušličku. Ta kamarádka má doma křečka. A tak se z té mušličky v Lindině fantazii stal také křeček. Udělala mu domeček v krabici, dala mu tam váleček z papíru, aby se nenudil, a žebříček k tomu válci. Tam může křeček do sytosti skotačit. Má u domečku předzahrádku, kde ho venčí, aby se tam mohl napapat. Mističku s vodou má samozřejmě také. Na noc má svou postýlku. Tam hajá, přikrytý papírovým kapesníkem.

Školková láska

„Tatínku, moje největší kamarádka ve školce je teď Nikolka a můj milovník Vítek. My Vítka a Šimona pusinkujem, ale musíme je honit, protože oni nám utíkají a dělají, že pusinky nechtějí, ale oni je chtějí, tatínku.“

Postýlka pro mobil

Kupovali jsme babičce nový mobil a jako bonus jsme dostali předplacenou SIM kartu. Babička ji nechtěla, protože na té své má uložené kontakty, tak jsem tu bonusovou vložil do svého starého mobilu, co zahálel v šuplíku. Otřel jsem z něj prach, nabil jsem mu baterku a věnoval ho Lindě. Byla naprosto nadšená. Na tapetu displeje jsme vložili její fotku a to byl vrchol štěstí. Hned volala tetám a babičkám. Večer svému mobilu udělala pelíšek vedle postele. Ráno jsem budil nejdřív ji, a když vstala, museli jsme probudit ještě křečka a mobil.

Trénink komunikace

„Taky sis, tatínku, povídal sám pro sebe?“ „To víš, že jo.“ „No, já musím, protože jsem tu sama, když si hraju. Vlastně nejsem sama, mám Pepu, ale ten je tu moc málo. Tak si hraju, že si povídám.“ „Já byl se ségrou častěji a taky jsem si povídal sám pro sebe. To je normální. Někdy si povídám sám pro sebe i teď.“ „Aha, tak to je dobře.“ „Proč myslíš?“ „No, kdyby to nebylo normální, tak bysme byli všichni blázni.“ „Třeba jsme,“ chtělo se mi dodat.

Konec školky – začaly poslední prázdniny před školou

Zakončili jsme školku, jak jinak než besídkou a pasováním na školáka. Také se ve školce spalo a druhý den byla Linda k nepoznání, jak zlobila, odmlouvala, až dostala na zadek. Nejsem zastáncem fyzických trestů, ale včasná a dobře mířená rána bývá v tomto věku účinnější než dlouhé promluvy do duše, kterým dítě nerozumí nebo nechce rozumět.

A pak se letělo k moři. „Ty auta pod námi jsou malinký jako mšice,“ povídá Linda, když se naše velryba Boeing 747 odlepila z ranveje a stoupala do oblak. „A je nebe vysoko? Poplujeme na mráčcích? Kam až nebe vede?“ Však to znáte, těžko se na některé všetečné otázky dětem odpovídá! Doletěli jsme až do Černé Hory. Konečná, vystupovat! Na Lindu tu čekalo nejen moře, ale také hotelový bazén, což je asi nejoblíbenější atrakce všech dětí, a k tomu ještě kamarádka Beruška, Berenika, skoro stejně stará, stejně vysoká, s téměř stejně dlouhými vlásky, se stejným světem kouzel a her, se zakletými zámky plnými princezen a udatných jinochů, a ta Berenika přiletěla s rodiči do stejného hotelu, ke stejnému bazénu a těšila se na Lindu stejně jako Linda na ni. A trávily tu pak báječně krásné dny. Měly svá tajemství a dlaně plné oblázků a mušlí a nebýt rodičů, kteří jim do jejich světa vstupovali jako obtížný hmyz, proměnily by většinu snů v realitu a pro nás smrtelníky by se staly na chvíli neviditelnými. Slunce pálilo a ohřívalo v bazénu vodu, moře převalovalo oblázky jeden přes druhý a holky jedly zmrzliny, plavaly a hrály si a byly šťastné, a pro nás, rodiče, to byla vydařená bezstarostná dovolená.

Jedno krásné azurové ráno jsme jeli loďkou kamaráda rodičů Berušky na ostrov nedaleko našeho zálivu. Vlny nám křížily cestu, loď byla malá, houpala se na nich a mamince se chtělo blinkat a děti měly strach. Když jsme pak dopluli k ostrovu, odměnou nám byla prázdná pláž a mušle, kterých si holky nasbíraly každá dvě hrstičky. Na oběd jsme vypluli zpátky do naší zátoky, k hotýlku, kde vařili skvěle a kde si děti mohly vybrat, co hrdlo ráčí. „Tatínku, já už vím, proč ty mušličky u hotelu na pláži skoro nejsou a tam na pustém ostrově byly. Že je ostrov pustý, mají klid a můžou tam bydlet, ale tady je moc lidí a mušličky už se sem nevejdou.“ „Ano, je to tak, milá Lindo, a kdyby jenom s mušlemi!“

Tak to jednou Fanda – po tři sta šedesáté páté?

Povídání na dobrou noc o Fandovi provázelo Lindu celé dětství. I teď, když už je ve škole, si spolu před spaním vyprávíme nekonečné příběhy o jejím dědečkovi.

A říká se také, že Fanda z toho neobyčejného soužití živočišných druhů dostal ujímání mysli a utekl s Jarouškem do lnářského kláštera bosých augustiniánů, kde už nejsou augustiniáni, ale ti z nás, kteří mají tolik nápadů, že je to až nakažlivé, a proto raději nechodí mezi obyčejné lidi, ale žijí v tom svém světě záhad a kouzel, který je tuze krásný, opojný a neuvěřitelný.

A říká se do třetice, že Linda vyrostla v žákyni 3. A a že všechno, co jsme si o jejím dědečkovi Františkovi povídali, je vymyšlené a nezakládá se na pravdě.