Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D., a kolektiv

Stomatologie I

pro SZŠ a VOŠ

Vedoucí autorského kolektivu:

Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D.

Autorský kolektiv:

Mgr. Markéta Hrušková, Mgr. Petra Kaduchová, Mgr. Irena Přivřelová, Mgr. Lenka Slezáková, Ph.D., Mgr. Eva Staroštíková, Eva Všetičková, DiS.

Lektor:

MUDr. Evžen Fabian

© Grada Publishing, a.s., 2016

Cover Photo © allphoto, 2016

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 6319. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková

Sazba a zlom Karel Mikula

formát ePub Štěpán Böhm

Autorky fotografií: Mgr. Markéta Hrušková (obr. P8–13), Mgr. Petra Kaduchová (obr. P1, 2), Eva Všetičková, DiS. (obr. P3–7, P14–32)

Autorky obrázků: Mgr. Petra Kaduchová (obr. 15), Mgr. Irena Přivřelová (obr. 16–19), Mgr. Eva Staroštíková (obr. 1–14, 20–42), Eva Všetičková, DiS. (obr. 43–46)

Počet stran 256 + 8 barevných stran

1. vydání, Praha 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Autorky děkují konzultantům Zdenku Přivřelovi a MUDr. Haně Zaoralové za cenné rady a připomínky.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9359-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9358-5 (pdf)

ISBN 978-80-247-5826-8 (print)

Předmluva

Učebnice Stomatologie I je první ucelenou publikací, která je určena pro žáky a studenty středních zdravotnických škol a vyšších odborných škol pro předmět stomatologie. Kniha je rozdělena na 13 kapitol.

V úvodní části je podrobněji popsána anatomie hlavy a krku, která je rozčleněna na kosti hlavy, dutinu ústní, svaly hlavy a krku, tepny a žíly hlavy a krku. Výklad je doplněn také o funkce lymfatického systému. Text doprovázejí názorná anatomická schémata s českou a latinskou terminologií.

Ve druhé kapitole je stručně popsána náplň jednotlivých stomatologických oborů.

Kapitola věnovaná základům klinické stomatologie seznamuje žáky a studenty, jakým způsobem se odebírá lékařská anamnéza a poté stanovuje lékařská diagnóza. Součástí je také stomatologická dokumentace. Popisuje fyzikální vyšetření, fyziologické funkce, farmakologii, léčebné metody obecně, dlahy a osteosyntézy ve stomatologii.

Kapitola o stomatologické rentgenologii popisuje princip rentgenového vyšetření, snímkovací techniky, důležitost ochrany pacienta i personálu a následky poškození tkání rentgenovým zářením.

Kapitola zabývající se fyziologií a patologií orofaciálního systému je rozdělena na několik částí, které jsou zaměřeny na poruchy rozmělňování a polykání stravy, poruchy tvorby hlasu, poruchy tvorby řeči a vliv stomatologického ošetření na fyziologii i patologii orofaciálního systému.

Kapitola o anatomii a histologii zubu, zubních tkání a parodontu zubu je opět doplněna názornými schématy.

Následuje část věnovaná popisu chrupu, značení zubů, morfologii jednotlivých zubů stálého a dočasného chrupu.

Kapitola určená tématu patologie zubů a tkání dutiny ústní je zaměřena na anomálie zubů a čelistí, okluzální diagnostiku, ortodontickou, protetickou a chirurgickou léčbu, zubní kaz a nekariézní ztráty tvrdých zubních tkání.

V oddíle částečná a úplná ztráta chrupu jsou popsána úskalí gerontostomatologie a indikace imediátních náhrad.

Kapitola okluzní a artikulační překážky vysvětluje pojmy okluze a artikulace – statiku a dynamiku žvýkacích ploch zubních oblouků.

Onemocnění měkkých tkání dutiny ústní jsou popsána v další části se zaměřením na nejčastější onemocnění v dutině ústní. Dále se zde popisují degenerativní změny a změny látkové výměny, projevy krevních a infekčních nemocí v dutině ústní a alergické projevy v dutině ústní.

Výklad o hygieně stomatologického pracoviště se orientuje na dezinfekce, nozokomiální nákazy i sterilizaci. Pojednává se zde také o dezinfekci a sterilizaci ve stomatologii.

Kapitola dentální hygiena seznámí žáky a studenty s oborem a pracovištěm dentální hygieny, s dentální hygienou a rozličnými pomůckami, s onemocněním závěsného aparátu a bělením zubů.

Všechny celky jsou doplněny kontrolními otázkami.

V učebním textu je mnoho nových pojmů, které jsou podrobně vysvětleny. Předpokládáme, že učebnici mohou žáci a studenti využívat nejen v průběhu studia, ale také při vykonávání své zdravotnické profese.

Závěrem bych chtěla poděkovat všem kolegyním ze SZŠ a VOŠz v Olomouci, konzultantům z Fakultní nemocnice Olomouc a zaměstnancům kliniky Modec v Brně za vstřícnou a nezištnou pomoc při realizaci tohoto učebního textu.

Lenka Slezáková

1Anatomie hlavy a krku

Kostra lebky (cranium)

■splanchnocranium – obličejová část lebky

■neurocranium – mozková část lebky

■Je tvořena větším počtem kostí.

■Jediné pohyblivé spojení lebečních kostí představuje čelistní kloub.

■Kosti lebky jsou jinak nepohyblivě spojeny švy – suturami (korunový, šípový a lambdový).

■Švy spojují čelní, temenní, spánkovou a týlní kost.

1.1Obličejová část lebky (splanchnocranium)

■horní oddíl – tvoří pevné spojení kostí

■dolní oddíl – pohyblivý, připojený kloubem ke spánkové kosti

Horní čelist (maxilla)

Horní čelist (maxilla) je největší párovou kostí, která je uložena pod očnicí bočně od dutiny nosní. Skládá se z těla (corpus maxillae) a čtyř výběžků. Výběžek čelní (processus frontalis) a lícní (processus zygomaticus) lemují vnitřní a dolní okraj očnice. Tělo je střední část horní čelisti. Ohraničuje uprostřed obličejové části také kostěný nosní otvor, z něhož na bázi vyčnívá krátký nosní trn. Vyskytuje se pouze u člověka. Uvnitř těla je prostorná dutina (sinus maxillaris), která je jako vedlejší dutina nosní ve spojení s nosní dutinou. Směrem dolů vybíhá tělo v dásňový výběžek (processus alveolaris), v němž jsou zubní lůžka (alveoli dentales) horního zubního oblouku se zuby horní čelisti. Jednotlivá zubní lůžka jsou od sebe oddělena mezizubními přepážkami – septy, kořeny vícekořenových zubů mezikořenovými septy. Po vypadání zubů druhé dentice se tento výběžek snižuje a téměř mizí. Z těla do stran odstupuje výběžek patrový (processus palatinus), který s druhostranným výběžkem vytváří kostěný podklad přední části tvrdého patra (obr. 1).

Obr. 1 Maxilla z mediální strany

■lícní kost (os zygomaticum) – párová kost uložená zevně od horní čelisti; výběžek kosti lícní se spojuje s kostí spánkovou a vytváří jařmový oblouk (obr. 2)

Obr. 2 Kostra hlavy, pohled zepředu

■kost slzná (os lacrimale) – tvoří vnitřní část kostěné očnice; je prohloubena v jamku, ve které leží slzný váček

■kůstky nosní (ossa nasalia) – jsou podkladem nosního kořene

■kost patrová (os palatinum) a kost radličná (vomer) – tvoří stěny nosní dutiny, podílejí se na vytvoření patra

Dolní čelist (mandibula)

Dolní čelist (mandibula) se kloubně připojuje ke kosti spánkové. Je nejmohutnější z obličejových kostí. Její tělo (corpus mandibulae) podkovovitého tvaru má dásňový výběžek (pars alveolaris) pro dolní zuby. Lůžka a septa jsou uspořádána obdobně jako v horní čelisti. Ze zadního konce těla vystupuje pod tupým úhlem pravá a levá větev (ramus mandibulae). Místo jejich odstupu z těla se nazývá úhel dolní čelisti (angulus mandibulae). Horní okraj větví vybíhá ve dva výběžky. Přední je výběžek korunový (processus coronoideus) pro připojení svalu spánkového a zadní je výběžek kloubní (processus articularis – condylaris), který je zúžen v krček dolní čelisti a zakončen kloubní hlavicí. Na těle i na větvi dolní čelisti jsou hrany a zdrsnění, na které se upínají žvýkací svaly (musculus masseter). Znakem člověka je výběžek bradový (protuberantia mentalis) uprostřed těla, který způsobuje, že bradový okraj mandibuly vyčnívá vpřed. Tvar těla je závislý na ozubení. Alveolární výběžek je jiný při dočasném chrupu. Přestavuje se při stálém chrupu a atrofuje po ztrátě zubů. Úhel čelisti se také během vývoje mění až do skončení osifikace (obr. 3).

Obr. 3 Dolní čelist – mandibula

Jazylka (os hyoideum) je drobná kůstka uložená pod dolní čelistí. Dlouhými vazy je připojena k lebeční spodině. Podpírá jazyk a je závěsem pro hrtan a některé krční svaly.

1.2Čelistní kloub (articulatio temporomandibularis)

Čelistní kloub patří mezi nejsložitější klouby v lidském těle. Je kloubem složeným, který obsahuje navíc chrupavčitou destičku (mezikloubní ploténku – discus articularis). Tato ploténka vyrovnává nepoměr zakřivení mezi kloubní jamkou a kloubní hlavicí. Kloubní jamka je umístěna na kosti spánkové před zevním sluchovým otvorem. Jamka je značně plochá, dopředu ohraničená nízkým kloubním hrbolem (tuberculum articulare).

Kloubní hlavička je zakončením kloubního výběžku dolní čelisti. Má protáhlý vejčitý tvar. Její příčné zakřivení je podstatně větší než zakřivení jamky. Dlouhá osa hlavice je téměř paralelní s čelní rovinou a odpovídá ose jamky.

Hlavice i jamka jsou kryty kloubní chrupavkou a spojeny kloubním pouzdrem, které do sebe zaujímá i mezikloubní ploténku a je zesíleno vazy.

Kloubní dutina je tedy ploténkou ve tvaru bikonkávní čočky rozdělena na horní a dolní část a obsahuje, jako všechny klouby, kloubní maz a synoviální tekutinu (obr. 4).

Obr. 4 Čelistní kloub – articulatio temporomandibularis

1.3Kostra mozkového oddílu lebky (neurocranium)

Rozdělení

■vyklenutá klenba lební (kalva) – tvoří pevnou schránku pro mozek

■spodina lební (basis cranii) – nacházejí se zde důležité otvory pro výstup hlavových nervů a pro vstup některých důležitých cév a míchy

Kost týlní (os occipitale)

Tvoří celý zadní úsek lebky. Tenčí, mělce vyklenutá šupina kosti týlní se podílí na stavbě kalvy. Na přechodu obou částí lebky je týlní otvor (foramen magnum), který navazuje na páteřní kanál – tudy vstupuje do lebeční dutiny mícha. Na obvodu týlního otvoru jsou dva týlní hrboly (kondyly), jimiž je lebka kloubně spojena s prvním krčním obratlem (atlasem) (obr. 5, obr. 6).

Obr. 5 Kostra hlavy, pohled z laterální strany

Kost klínová (os sphenoidale)

Je uložena před týlní kostí. Skládá se z krychlového těla, ve kterém je dutina, jež je součástí vedlejších dutin nosních. Strop kosti je prohlouben v sedlovitou jámu, tzv. turecké sedlo (sella turcica), kde je uložena žláza s vnitřní sekrecí (podvěsek mozkový – hypofýza).

Od těla vybíhají do stran malá a velká křídla (alae majores et minores) a dolů výběžky křídlovité (processus pterygoidei), připojují se k horní čelisti, čelní, temenní a spánkové kosti.

Obr. 6 Zevní baze lební

Kosti spánkové (ossa temporalia)

Uzavírají lební dutinu na spodině a po stranách. Kost se skládá ze šupiny, kosti skalní, kosti bubínkové, výběžku bradavkového a výběžku bodcovitého.

Šupina kosti spánkové (squama temporalis) se zdvihá vzhůru na bocích lebky jako plochá kost. Ze šupiny vychází směrem dopředu výběžek, který spolu s výběžkem kosti lícní vytváří jařmový oblouk (arcus zygomaticus). Na začátku výběžku je jamka, která je součástí čelistního kloubu.

Kost skalní (os petrosum, mezi klínovou a týlní kostí)

Je nejtvrdší kostí v lidském těle (nemá spongiózu). Má tvar pyramidy. Obsahuje dutinky pro sluchově rovnovážné ústrojí a kostěné kanálky pro cévy a nervy.

Kost bubínková (pars tympanica, os tympanicum)

Je kostěným podkladem zevního zvukovodu. Na spodní ploše je objemný výběžek bradavkový (processus mastoideus) – typický znak pro lidskou lebku, před ním je ostrý bodcovitý výběžek (processus styloideus), na který je tenkým vazem zavěšena jazylka (os hyoideum).

Čichová kost (os ethmoidale)

Je členěna drobnými skořepami, podél kterých proudí vdechovaný vzduch. Dírkovaná ploténka (lamina cribrosa) patří topograficky k mozkové části. Uzavírá v horní části dutinu nosní a jejími otvůrky procházejí vlákna čichového nervu do dutiny lební.

Čelní kost (os frontale)

Je to nepárová kost (vzniká z dvojitého základu s osifikačními centry v místech čelních hrbolků), která tvoří strop dutiny očnice a kostěný podklad čela. Nad horním okrajem očnic jsou nadoboční oblouky (arcus superciliares), typičtější pro muže. Na přechodu šupiny čelní v ploténce očnicové je uvnitř velká párová dutina (sinus frontalis), která patří mezi vedlejší dutiny nosní. Šupina čelní se spojuje švem věncovým (sutura coronalia) se dvěma kostmi temenními.

Temenní kosti (ossa parietalia)

Mají tvar obdelníkových misek tvořících vrchol lebeční klenby. Obě kosti odděluje ve střední rovině šev šípový (sutura sagittalis). Vzadu se obě kosti spojují švem lambdovým (sutura lambdoidea) se šupinou kosti týlní. Švy postupně v dospělosti zanikají (obliterují). Podle obliterace se určuje na nálezech lebky věk člověka.

Kontrolní otázky a úkoly

1.Ze kterých částí se skládá kostra lebky?

2.Uveďte rozdíl mezi horním a dolním oddílem obličejové části lebky.

3.Popište jednotlivé kosti obličeje.

4.Co je typické pro dolní čelist?

5.Jaká je funkce čelistního kloubu?

6.Vyjmenujte kosti mozkového oddílu lebky.

1.4Dutina ústní (cavitas oris)

Jedná se o prostor ohraničený patrem, rty a tvářemi. Spodinu dutiny tvoří jazyk, připojený svaly k dolní čelisti.

Spojení s vnějškem zprostředkuje ústní štěrbina, vzadu přechází do hltanu.

Oblouk horní a dolní čelisti (se zuby) odděluje předsíň (vestibulum oris) dutiny ústní od vlastní dutiny.

Rty a tváře

■rty (labia) – podklad tvoří m. orbicularis oris, mají podíl na funkci mluvidel; oba rty se spojují v ústních koutcích (commissurae labiorum)

■tvář (bucca) – má podobnou stavbu jako rty; povrchovou vrstvou je kůže obličeje; pod ní je plochý sval tvářový (m. buccinator) a vnitřní povrch tvoří sliznice; tvoří vnější stěny předsíně i vlastní dutiny ústní (obr. 7)

Stavba rtů a tváří

■Podkladem jsou příčně pruhované svaly (mimické a žvýkací).

■Jsou vyplněny podkožním tukovým vazivem.

■Sliznice předsíně přechází i na okraj rtů; prosvítá zde náplň krevních cév, tzv. červeň rtů. Kůže rtů málo rohovatí (keratinizuje), na rtech je proto dobře vidět stav prokrvení (např. cyanóza, anemie).

■Vnitřní strana rtů je potažena mechanicky odolnou sliznicí srostlou s podslizničním vazivem. V podslizničním vazivu jsou drobné slinné žlázy a lymfatické uzlíky (jejich rozpadem vznikají afty); ve střední čáře vybíhá sliznice rtů v uzdičky (frenula).

■Účastní se příjmu a mechanické úpravy potravy.

Obr. 7 Dutina ústní – cavitas oris

Dáseň (gingiva)

Sliznice kryjící alveolární výběžky čelisti.

Patro (palatum durum, palatum molle)

Tvoří strop dutiny ústní.

Mandle patrová (tonsilla palatina)

Jedná se o lymforetikulární orgán.

Jazyk (lingua)

Je uložen na spodině dutiny ústní. Svaly jazyka jsou příčně pruhované, vzájemně se proplétající jemné snopce. Kořen jazyka je fixován k jazylce. Hřbet se opírá o patro. Hrot je volný, ke spodině ústní dutiny jej přidržuje slizniční řasa (uzdička – frenulum).

Sliznice hřbetu jazyka vybíhá v papily: nitkovité (nejčastější), houbovité (okraj a hrot), listovité (okraj) a hrazené.

V prohlubních některých papil jsou uloženy chuťové pohárky.

Funkce jazyka

■rozmělňování a posun potravy

■chuťové podněty

■součást mluvidel

Zuby (dentes)

Jsou seřazeny do horního eliptického a dolního parabolického oblouku. Zuby patří mezi nejtvrdší orgány lidského těla. Soubor zubů uložených v dásních se nazývá dentice. Zub se skládá z korunky (corona dentis) – vyčnívá z dásní do dutiny ústní; kořene (radix) – počet kořenů je různý (může být 1, 2–3 podle typu zubů), je upevněn v zubním lůžku. Korunku s kořenem spojuje krček (cervix), který je obklopen sliznicí dásně. Dřeňová dutina (cavitas dentis) se nachází převážně v oblasti korunky, v oblasti kořene přechází v kořenový kanálek. Je vyplněna zubní dření (pulpa dentis). Základní hmotou zubu je zubovina (dentin), která obklopuje dutinu dřeňovou, sklovina (email) kryje korunku a tmel (cement) pokrývá povrch kořene. Dočasný chrup se skládá z 20 zubů a stálý chrup z 32 zubů.

Kontrolní otázky a úkoly

1.Popište dutinu ústní.

2.Jaké funkce má jazyk?

3.Jak jsou v dutině ústní seřazeny zuby?

4.Uveďte rozdíly mezi stálou a dočasnou denticí.

1.5 Slinné žlázy (glandulae salivariae oris)

Dutina ústní je zvlhčována slinami, které jsou vylučovány slinnými žlázami. Slinné žlázy dělíme na dvě skupiny. Do první skupiny řadíme drobné žlázky, roztroušené po sliznici předsíně a vlastní dutiny ústní. Neustále produkují sliny a zvlhčují sliznici úst. Do druhé skupiny řadíme tři páry velkých slinných žláz, které vyměšují větší množství slin na podněty chuťové, zrakové, čichové aj.

■žláza příušní (glandula parotis) – nejobjemnější; je rozprostřena před boltcem ušním a při čelistním kloubu; vývod žlázy proniká svalem tvářovým a ústí nad druhou horní stoličkou; vyměšuje vodnatou řídkou slinu

■žláza podčelistní (glandula submandibularis) – je uložena pod dolní čelistí s vývodem v krajině podjazykové na dobře viditelné slinné bradavce u jazykové uzdičky

■žláza podjazyková (glandula sublingualis) – nejmenší žláza (dlouhá asi 3–4 cm); je uložena po straně pod jazykem; z podjazykové žlázy vychází jeden větší a několik drobných vývodů, jež ústí v krajině podjazykové (obr. 8)

Obr. 8 Dutina ústní, slinné žlázy

Sliny

Slinné žlázy (obr. 9) produkují vazkou tekutinu – slinu (sliny – saliva). Je to bezbarvá, vazká, slabě alkalická (pH = 7–8) tekutina, které se za den vyloučí celkem 1–1,5 litru. Drobné slinné žlázy rozptýlené ve sliznici nepřetržitě produkují malé množství slin, jež zvlhčují sliznici dutiny ústní a vchod do hltanu. Velké párové slinné žlázy vyměšují sliny v závislosti na přijímané potravě.

Složení slin

■voda 99 %, 0,7 % organických látek a 0,3 % anorganických látek

■organické látky – hlenovitá bílkovina mucin, která dodává slinám vazkost a lepivost; ptyalin – štěpí škroby (složité cukry na jednoduché)

■anorganické látky – vápenaté, sodné, draselné a fosforečné soli, které se podílejí na vzniku zubního kamene

■drobné žlázky produkují slinu hustou – acinózní

■žláza příušní produkuje slinu řídkou – vodnatou

■žláza podjazyková a podčelistní produkuje slinu obsahující obojí složku

Kontrolní otázky

Obr. 9 Slinné žlázy

1.Jaká je funkce slin v dutině ústní?

2.Kde je vývod příušní žlázy?

3.Jak můžete charakterizovat sliny?

1.6Svaly hlavy a krku (mm. capitis et mm. colli)

Žvýkací svaly

Žvýkací svaly začínají na kostech mozkové části lebky a po překlenutí čelistního kloubu se upínají na dolní čelist, kterou pohybují.

■zevní sval žvýkací (m. masseter) – začíná od jařmového oblouku a upíná se na zevní ploše úhlu dolní čelisti; uplatňuje se zejména při rozmělňování potravy stoličkami

■spánkový sval (m. temporalis) – sestupuje ze spánkové jámy pod obloukem jařmovým k úponu před čelistním kloubem; přitahuje dolní čelist

■zevní a vnitřní sval křídlový (m. pterygoideus lateralis a m. pterygoideus medialis) – sestupují od křídlových výběžků klínové kosti; posunují dolní čelist dopředu a do strany a také ji přitahují

Mimické svaly

Mimické svaly směřují od kostí lebečních do kůže v obličeji. Při smrštění pohybují kůží a ovlivňují výraz obličeje. Kruhové svěrače oční a svěrač ústní uzavírají vchod do očnice a dutiny ústní (resp. pohybují víčky a rty). Mimo ochranné funkce se také podílejí na pohybech mluvidel.

Kosti lebeční klenby jsou překryty tužší vazivovou blánou (galea aponeurotica), která pevně srůstá s kůží vlasaté části hlavy.

■čelní sval (m. frontalis) – zdvihá obočí a tvoří vrásky na čele

■kruhovitý sval oční (m. orbicularis oculi) – zužuje a uzavírá oční štěrbinu

■kruhovitý sval ústní (m. orbicularis oris) – není sval kruhovitý, jeho snopce se v ústních koutcích složitě proplétají, okružuje dutinu ústní

■sval tvářový (m. buccinator) – nejmohutnější mimický sval; začíná nad horní i dolní čelistí nad stoličkami a končí v koutku úst; označuje se také jako sval trubačský; svalem prostupuje vývod příušní žlázy; přitlačuje tváře k zubům

Drobné mimické svaly

Obr. 10 Svaly hlavy zepředu

■zdvihač horního rtu a nosního křídla (m. levator labii superioris alaeque nasi)

■stahovač ústního koutku (m. depressor anguli oris)

■stahovač dolního rtu (m. depressor labii inferioris)

■sval smíchu (m. risorius)

Obr. 11 Svaly hlavy

Tyto svaly společně se svaly žvýkacími zajišťují mastikaci, mrkání, řeč, zpívání, smích, pláč a jiné citové situace (obr. 10, 11).

Svaly krku

Svaly krku jsou rozloženy před krční páteří mezi lebkou a hrudníkem. Svaly jsou uloženy v několika vrstvách.

■plochý podkožní sval (platysma) – uložen pod kůží na přední straně krku

■zdvihač i kývač hlavy (m. sternocleidomastoideus) – začíná na rukojeti hrudní kosti a vnitřní části kosti klíční a upíná se na bradavkovém výběžku spánkové kosti; při jednostranném smrštění stáčí hlavu do strany

Jazylkové svaly

■nadjazylkové svaly – jdou k jazylce od lební spodiny a od dolní čelisti; zvedají jazylku a hrtan (m. mylohyoideus tvoří dno dutiny ústní)

■podjazylkové svaly (m. sternohyoideus) – směřují k jazylce od horního okraje hrudní kosti a od lopatky; ovlivňují polohu jazylky i hrtanu

■svaly skalenové (mm. scaleni) – jsou uloženy v nejhlubších vrstvách při krční páteři; napomáhají při pohybech hlavy; spojují krční obratle s prvními dvěma žebry; uplatňují se také jako pomocné dýchací svaly

■dlouhý sval krku a hlavy (m. longus colli et capitis) – spojuje krční obratle s horními hrudními obratli; tyto svaly zabezpečují držení krční páteře (obr. 12)

Obr. 12 Svaly hlavy a krku

Kontrolní otázky a úkoly

1.V čem je hlavní rozdíl mezi žvýkacími a mimickými svaly?

2.Popište sval tvářový.

3.Jaká je funkce žvýkacích svalů?

4.Kde začíná a končí úpon zdvihače hlavy?

1.7Tepny a žíly hlavy a krku (arteriae et venae capitis et colli)

Obr. 13 Tepny hlavy

Tepny hlavy a krku

Aortální oblouk vysílá směrem ke krku a hlavě tři tepny:

■truncus brachiocephalicus – dělí se na:

–pravá podklíčková tepna

–pravá společná krkavice

■pravá a levá společná krkavice (a. carotis communis dextra et sinistra) – probíhá mezi svaly krku; ve výši štítné chrupavky se dělí na zevní a vnitřní krkavici:

–zevní krkavice (a. carotis externa): zásobuje např. štítnou žlázu, hltan

–vnitřní krkavice (a. carotis interna): zásobuje mozek, oko, vnitřní ucho; vstupuje ve spánkové kosti do lebky

■levá podklíčková tepna (a. subclavia sinistra)

Lícní tepna (a. facialis) je největší tepna směřující na obličej. Kmen a. facialis probíhá obličejem šikmo vzhůru směrem ke koutku úst a směrem k vnitřnímu koutku očnímu.

Tepna horní čelisti (a. maxillaris) vystupuje z a. carotis jako silnější z obou konečných větví (spolu s a. temporalis superficialis) přibližně na vnitřní straně krčku mandibuly. Její větve zásobují část obličeje, oblast středního ucha, zuby obou čelistí a část tvrdé pleny mozkové (a. meningea media).

Bradová větev (ramus mentalis) je konečná větev a. alveolaris inferior. Opouští mandibulární kanál přes foramen mentale, v oblasti brady anastomozuje s druhostrannou tepnou a s a. submentalis.

Tepny jsou mnohonásobně propojeny. Znalost anatomických poměrů v určitých úsecích tepen na hlavě a na krku je pro možnost okamžitého zásahu při arteriálním krvácení nezbytná pro každého zdravotníka (obr. 13).

Žíly hlavy

Žilní řečiště hlavy a krku je velmi rozsáhlé.

Lícní žíla (vena facialis) sbírá krev z tváře, zevního nosu a povrchových partií rtů.

Zevní patrová žíla (vena palatina externa) ústí do v. facialis a odvádí krev z měkkého patra a z patrové mandle.

Vena retromandibularis odvádí krev z temporální oblasti (v. temporalis superficialis, v. temporalis media, v. parotideae, v. transversa faciei) žilami, které probíhají podél stejnojmenných tepen.

Koncový úsek vena retromandibularis je velmi proměnlivý:

■žíla ústí do v. jugularis externa, je jejím počátečním úsekem

■a/nebo se spojuje s v. facialis v tzv. v. facialis communis

■a/nebo může procházet povrchovou krční fascií a vyústit do v. jugularis interna

Plexus pterygoideus je široká žilní pleteň, která leží od ramus mandibulae mezi m. temporalis a oběma mm. pterygoidei. Do pleteně je drénována krev ze žvýkacích svalů, z hlubokých oblastí tváře, pomocí venae alveolares z obou čelistí a všech zubů (kromě řezáků).

Klinicky jsou velmi důležité spojky mezi plexus pterygoideus a žilami v retrobulbárním prostoru orbity (šíření infekce oběma směry). Z plexus pterygoideus vedou spojky kolem 2. a 3. větve trigeminu i do sinus cavernosus. Co do velikosti a počtu velmi variabilní odtoková cesta z plexus pterygoideus je v. maxillaris, ústí do v. retromandibularis.

Žíly krku

Všechny žíly krční ústí do vnitřní hrdelní žíly (v. jugularis interna). Tato žíla je hlavní odtokovou cestou pro žilní krev nejen z krku, ale i z hlavy a dutiny lebeční. Jednotlivé krční žíly probíhají zhruba jako stejnojmenné arterie.

Podél kmene nervus hypoglossus probíhá v. comitans nervi hypoglossi, která provází nerv až do jeho periferního větvení.

Žíly povrchové tvoří samostatnou skupinu žil na krku. Jsou důležité z mnoha důvodů (zdroj velkého krvácení i při povrchních poranění, jejich náplň je dobře zvýrazněná při křiku, zpěvu, při srdečním selhání, chlopenních vadách atd.).

Zevní hrdelní žíla (v. jugularis externa) je hlavní povrchovou žílou na krku. Začíná za angulus mandibulae soutokem spojky z v. retromandibularis s v. occipitalis.

1.8Lymfatický systém, mízní systém (systema lymphatica)

Síť mízních cév a uzlin je v oblasti hlavy a krku velmi bohatá. Okolo 500 mízních uzlin umístěných v oblasti hlavy a krku má tributární oblast (oblast, z níž přitéká lymfa do mízních uzlin) v šestičlenné skupině uzlin retroaurikulárních, parotických, tvářových, retrofaryngeálních, submentálních a submandibulárních.

1.9Hlavové nervy (nervi craniales)

Začínají a/nebo končí u nervových buněk mozkového kmene, tzv. jader hlavových nervů. Většina z těchto jader leží na spodině čtvrté mozkové komory (fossa rhomboidea). Mají stejnou stavbu jako míšní nervy.

Většinou patří mezi smíšené nervy – obsahují motorická, senzitivní a autonomní vlákna. Hlavových nervů je 12 párů.

I. čichový nerv (nervus olfactorius)

Je jen senzitivní. Vlákna nervů jdou ze sliznice stropu nosní dutiny dírkovanou ploténkou čichové kosti do paličkovitých výběžků a do čichových polí mozkové kůry. Vlákna čichového nervu vedou čichové vzruchy.

II. zrakový nerv (nervus opticus)

Obsahuje pouze senzitivní vlákna. Začínají v sítnici oka a za očním bulbem se spojují v jeden svazek. Před tureckým sedlem klínové kosti se část vláken obou nervů kříží a část pokračuje dále nezkříženě. Do zrakových center v mezimozku a do mozkové kůry jedné polokoule se dostávají informace vždy z poloviny sítnice pravého oka a poloviny sítnice levého oka. Poškození zrakového nervu vyvolávají rozdílné poruchy vidění, např. vypadávají různé části zorného pole (nejčastěji při nádorech podvěsku mozkového).

III. okohybný nerv (nervus oculomotorius)

Inervuje čtyři okohybné svaly.

IV. kladkový nerv (nervus trochlearis)

Inervuje jeden okohybný sval.

V. trojklaný nerv (nervus trigeminus)

Spojení senzitivních a motorických vláken.

Převaha senzitivních vláken: začínají u receptorů kůže obličeje, sliznice dutiny ústní a nosní.

Dělí se na tři větve:

■nervus ophtalmicus – senzitivně inervuje oční kouli, očnici a čelo

■nervus maxillaris – senzitivně inervuje zuby horního oblouku, nosní dutiny, patro a nos

■nervus mandibularis – senzitivně inervuje zuby dolního oblouku, jazyk, tvář, ret a bradu

Motoricky inervuje žvýkací svaly; ze hřbetu jazyka odvádí chuťová vlákna.

Těsně při vstupu (senzitivních) a výstupu (motorických) vláken trigeminu z mozkového kmene je uložena uzlina trojklaného nervu – ganglion Gasseri (ganglion trigeminale). Tato uzlina se vyhledává a částečně se odstraňuje při úporných bolestech v oblasti trojklaného nervu (obr. 14).

Obr. 14 Trojklaný nerv

(nervus trigeminus)

VI. odtahovací nerv (nervus abducens)

Patří k trojici tzv. okohybných nervů, které inervují svaly pohybující oční koulí. Jde převážně o motorické nervy, jejichž jádra leží v prodloužené míše (n. VI) a ve středním mozku (n. III, n. IV). Třetí hlavový nerv obsahuje i autonomní vlákna určená pro inervaci nitroočních svalů.

III., IV., VI. nervy jsou nervy motorické určené pro inervaci okohybných svalů.

VII. lícní nerv (nervus facialis)

Je smíšený nerv. Z buněk jádra na spodině čtvrté komory vystupují motorická vlákna, která probíhají kanálkem spánkové kosti a vstupují do příušní žlázy, kde se rozpadají na vějíř nervových větví inervujících mimické svaly obličeje.

Je velmi citlivý na působení nejrozmanitějších vlivů (např. chladu). Poměrně častá porucha jeho funkce se projevuje ochrnutím svalů poloviny obličeje. Obrna je spojena se ztrátou mimiky a nebezpečím poškození rohovky.

V lícním nervu probíhají i autonomní vlákna pro hladkou svalovinu ve vývodech podčelistní a podjazykové žlázy. Menší je počet senzitivních vláken, která přivádějí chuťové podněty z receptorů ve sliznici jazyka.

VIII. rovnovážný a sluchový nerv (nervus vestibulocochlearis, nervus statoacusticus)

Výhradně senzitivní nerv. Vlákna nervu přicházejí ze sluchového ústrojí (receptorem je Cortiho orgán v hlemýždi) a z vestibulárního aparátu vnitřního ucha (receptory jsou ve váčcích a polokruhovitých kanálcích). Vlákna osmého nervu jdou k jádrům na spodině čtvrté komory, odkud pokračuje tzv. sluchová část a dráha polohy. Sluchová dráha probíhá mozkovým kmenem, kde řada vláken odbočuje k různým centrům mozkového kmene – ke čtverohrbolí, do retikulární formace aj.

Těmito odbočkami je zajišťována především vzájemná souhra zrakových a sluchových center a zapojení míšních drah, které se uplatňují při řízení pohybu (např. reflexní otočení hlavy nebo obranný pohyb rukou při silném zvuku).

Dráhy pro vedení vzruchů z vestibulárního aparátu pokračují mozkovým kmenem a odbočují k jádrům okohybných nervů. Zajišťují tak pohyb očních bulbů při změnách polohy hlavy. Část vláken jde i do míchy, k motorickým buňkám obvodových míšních nervů. Těmito drahami je udržováno svalové napětí a vzpřímená poloha těla. Vlákna sluchové dráhy přivádějí (po přepojení v několika kmenových jádrech) zvukové signály do mozkové kůry, do tzv. sluchové oblasti kůry.

Většina vláken dráhy polohy končí v mozečku. Část vláken jde i do mozkové kůry, kde končí v blízkosti sluchových center.

IX. jazykohltanový nerv (nervus glossopharyngeus)

Smíšený nerv. Senzitivní vlákna přicházejí do prodloužené míchy z chuťových receptorů sliznice jazyka a na začátku hltanu. Motorická vlákna nervu jsou určena pro příčně pruhované svaly hltanu. Autonomní část nervu inervuje hladkou svalovinu vývodů příušní žlázy.

X. bloudivý nerv (nervus vagus)

Smíšený a nejdelší hlavový nerv. Autonomní vlákna nervů jsou určena pro motorickou inervaci hladkého svalstva dýchacího systému a převážnou část svaloviny trávicí trubice – až po sestupný tračník. Vagus také vysílá vlákna k srdeční svalovině.

Senzitivní vlákna bloudivého nervu přivádějí vzruchy ze sliznice dýchacích cest a některých částí trávicího ústrojí. Těmito vlákny je vedena i bolest z převážné části orgánů hrudní a břišní dutiny. Vzhledem k velikosti inervační oblasti má bloudivý nerv velmi dlouhý průběh. Po výstupu z lebky běží kmen nervu podél krkavice a vstupuje do hrudníku, kde probíhá v mezihrudí. Nerv se přikládá k jícnu a s jícnem prochází bránicí do břišní dutiny.

XI. přídatný nerv (nervus accessorius)

Má především motorická vlákna, která po výstupu z prodloužené míchy probíhají týlním otvorem mezi krčními svaly. Přídatný nerv inervuje trapézový sval a kývače hlavy.

XII. podjazykový nerv (nervus hypoglossus)

Motorický nerv pro svaly jazyka a svaly podjazykové.

Kontrolní otázky a úkoly

1.Které tepny vysílá aortální oblouk směrem ke krku?

2.Popište plexus pterygoideus.

3.Na jakých funkcích se podílí lymfatický systém?

4.Kolik je párů hlavových nervů?

2Náplň jednotlivých oborů stomatologie

Stomatologie je lékařský obor, který se zabývá prevencí, diagnostikou a léčbou dutiny ústní (zubů, dásní a sliznic) a orgánů, jež k dutině ústní patří (slinné žlázy, mízní uzliny, skelet obličeje).

Stomatologie jako obor se člení na záchovnou stomatologii, pedostomatologii, protetickou stomatologii, parodontologii, čelistní ortopedii a stomatochirurgii. Stomatologická péče je zajišťována převážně ambulantními, státními a soukromými stomatology. K zajištění nejvyšší úrovně odborné stomatologické péče se zřizují stomatologická centra, kde probíhají velmi složité a především nákladné operační výkony vyžadující nejen specializované vzdělání a erudici zdravotnických pracovníků, ale i technické a materiální vybavení.

Přehled stomatologických oborů

■konzervační (záchovná) stomatologie – zabývá se zachováním a léčbou tvrdých zubních tkání a zubní dřeně, prevencí zubního kazu i jeho léčbou (kariologie) a zachováním již postiženého zubu (endodoncie)

■pedostomatologie (dětská stomatologie) – zabývá se prevencí a péčí o chrup v dětském věku; ze stomatologického hlediska má dělení na jednotlivé úseky dětského věku svou důležitost, protože v nich spolu s celkovým somatickým a psychickým vývojem dítěte probíhá růst a vývoj tkání orofaciální soustavy; vývoj zahajuje již v období nitroděložním, kdy se začíná vyvíjet ústní dutina, chrup, čelisti, jazyk, slinné žlázy a obličej

■stomatologická protetika – zabývá se funkční, estetickou a fonační rehabilitací chrupu klienta; protetické náhrady slouží k částečnému nebo definitivnímu nahrazení chybějících zubů; náhrada plní nejen funkci kousací (její obnovení klademe na první místo – pouze kompletní chrup dovoluje dokonalé rozmělnění přijímané potravy a také její plynulý transport), ale i fonační (výslovnost) a estetickou; úkolem protetiky je vytvářet nejen náhrady nahrazující chrup, ale i defekty v obličeji (protézy nosu, čelisti, patra)

■parodontologie – zabývá se vznikem, průběhem, léčbou a prevencí nemocí parodontu, nemocí sliznice dutiny ústní a jazyka; nejmladší stomatologický obor, který není dosud doceněn ani u klientů, ani u jiných odborníků

■ortodoncie (čelistní ortopedie) – zabývá se diagnostikou, léčením a prevencí odchylek postavení zubů, čelistí; ortodontické anomálie se projevují souborem poruch, jež způsobují např. změny vzhledu, poruchy v příjmu potravy a ztíženou komunikaci; mohou postihovat postavení jednotlivých zubů, zubní skupiny, vztah zubních oblouků a velikost a vztah čelistí; tyto anomálie vyžadují dlouhodobou ortodontickou léčbu

■stomatochirurgie – ústní, čelistní a obličejová chirurgie; zabývá se léčbou nemocí čelistí, měkkých tkání dutiny ústní a obličeje; zahrnuje chirurgické výkony v dutině ústní, obličeji a přilehlých oblastech od extrakcí zubů až po složité operační postupy řešící traumata, nádory a ortodontické anomálie

Přehled nejčastějších onemocnění

■extrakce zubu – vytažení zubu, patří mezi základní chirurgický výkon ve stomatologii

■záněty orofaciální oblasti

Organizace stomatologické péče

Stomatologická ordinace

Stomatologická ordinace je ambulantní zařízení poskytující preventivní a léčebnou péči.

Zubní souprava

■křeslo, vzduchová turbínová vrtačka, elektrický mikromotor, kombinovaná stříkačka voda-vzduch, odstraňovač zubního kamene (ultrazvuková koncovka), polymerační lampa, reflektor, plivátko, odsávačka slin, separátor nebezpečného odpadu + další doplňky

■nábytková sestava (součástí sestavy je kartotéka s dokumentací, příruční lékárna, sklad materiálu, chladnička, počítač), židle pro lékaře a sestru

■amalgamátor (přístroj na míchání amalgámu)

■vytvrzovací lampa (helio lampa na zpracování materiálů vytvrzovaných světlem)

■rentgenový přístroj + přístroj na automatické vyvolávání snímků, RVG (radioviziografie – snímek se přímo zobrazuje v počítači)

■sterilizátor (parní, horkovzdušný)

■ultrazvuková čistička na nástroje

■spotřební materiál

■sady stomatologických nástrojů

Stomatologické oddělení

Stomatologické oddělení se člení na část ambulantní, lůžkovou a operační úsek.

■ambulantní část – poskytuje základní stomatologickou léčbu a diagnostiku u akutních, případně chronických onemocnění, konziliární službu, organizaci a zabezpečení pohotovostní služby; měla by být stavebně dostupná s bezbariérovým přístupem pro úrazem postižené a handicapované klienty

■centrální příjem – recepce – zde dochází k registraci všech klientů, u kterých se bude provádět ambulantní ošetření nebo vyšetření; dále se zde provádí evidence klientů určených k hospitalizaci

■vyšetřovny, zubní ordinace – základní vybavení stomatologické ordinace

■RTG pracoviště – zde se provádí rentgenologická diagnostika, bez které se stomatologická péče neobejde

■čekárny pro klienty – prostorné a pohodlné, bezbariérové sociální zařízení, nápojové automaty, dětský koutek

■lůžkové ošetřovací jednotky – bývají různým způsobem diferencovány (nejčastěji oddělení smíšená)

■JIP – jednotka intenzivní péče, poskytuje péči klientům po operačních zákrocích

■standardní ošetřovací jednotka – stavebním uspořádáním a vybavením odpovídá požadavkům oboru stomatologie

■operační sály – operační léčba u klientů se provádí na operačních sálech; operační sály jsou uspořádány centrálně – je zde předsálí, kde jsou uloženy některé přístroje, místnost pro předoperační přípravu s vybavením pro anestezii; dále se zde nachází místnost pro sledování klienta v době po ukončení operace; mezi další části patří také vstupní filtr, kterým přicházejí členové operační skupiny a zde se také převlékají, sprchy, místnosti k odpočinku, umývárna lékařů a instrumentářek, místnost pro mytí nástrojů, místnosti pro uložení léků, nástrojů, prádla, přístrojů a jiných potřebných pomůcek; operační sál je vybaven přístrojovou technikou (např. přístroj pro elektrokoagulaci, odsávačky, laser, kryochirurgické přístroje, narkotizační přístroj, monitorovací zařízení), operačním stolem, stomatologickým křeslem, operační lampou, rentgenovou technikou a různými druhy operačních nástrojů (skalpely, nůžky, pinzety, různé klíšťky, svorky, jehelce, jehly, šicí materiál, stomatologické nástroje); na operačním sále pracuje operační tým, který se skládá z lékařů, perioperačních sester a sálových sanitářů; centrální operační sály mají vlastního vedoucího lékaře, vrchní sestru a na sále práci organizuje staniční sestra; práce je organizována podle provozního řádu oddělení, se kterým je každý člen týmu seznámen; o každém operačním výkonu je proveden záznam do dokumentace (operační kniha, operační protokol, který vyplňuje lékař, záznamy o průběhu a předání služeb, dokumentace o kontrolách přístrojů)

Kontrolní otázky a úkoly

1.Jak můžete charakterizovat stomatologii?

2.Popište náplň jednotlivých oborů stomatologie.

3.Co patří do základního vybavení stomatologické ordinace?

3Základy klinické propedeutiky

3.1Anamnéza

Správným stanovením diagnózy je lékař schopen zahájit účinnou léčbu nemoci. Stanovení diagnózy vždy předchází anamnéza. Anamnéza (řec. anamnesis– rozpoznávání, rozpomínání) neboli předchorobí je souhrn všech údajů ozdravotním stavu pacienta od narození až do současnosti.

Vzásadě se jedná ovyhledávání informací opředchorobí apředchozím zdravotním stavu.

Anamnéza probíhá pomocí cíleně pokládaných otázek prostřednictvím důvěrného rozhovoru lékaře spacientem. Pro získání anamnestických údajů opacientovi je vhodné zajistit dostatek času asoukromí. Otázky musí být kladeny pacientovi jasným asrozumitelným způsobem.

Podle zdrojů informací rozeznáváme:

■anamnéza přímá– přímo od pacienta

■anamnéza nepřímá– od příbuzných či jiných osob

Největší výpovědní hodnotu má samozřejmě přímá anamnéza, umalých dětí pak anamnéza nepřímá, získaná od matky nebo doprovázející osoby. Anamnéza nepřímá mnohdy umožní doplnit údaje pacienta aje nutná také tehdy, když nelze získat údaje od pacienta vzhledem kjeho psychickému stavu, poruchám vědomí apod.

Lékař všechny uvedené informace musí kriticky zhodnotit, protože pacienti mohou mít ke své nemoci různý postoj. Někteří pacienti své obtíže zveličují (tzv. agravace), jiní je naopak zlehčují (tzv. bagatelizace) nebo popírají (tzv. disimulace). Existují izdraví jedinci, kteří své potíže tzv. simulují– předstírají, někteří jsou dokonce schopni iovládat určité tělesné pochody afyziologické funkce (tzv. somatizéři).

Podle zaměření také rozlišujeme anamnézu:

■celková– snažíme se opacientovi získat co nejvíce ze všech oblastí

■stručná– posuzujeme pouze okolnosti související sonemocněním

■cílená– zaměřujeme se na určitý problém

Celková anamnéza

Celkovou anamnézu provádíme obvykle při prvním kontaktu spacientem (pokud nás okolnosti nenutí zaměřit se na anamnézu cílenou či stručnou).

Již při prvním kontaktu spacientem může lékař zjistit řadu důležitých informací (chování pacienta, věk, způsob komunikace, viditelné zdravotní postižení, některé úrazy apod.).

Celková anamnéza obvykle obsahuje tyto části:

■osobní data– osobní údaje pacienta

–jméno apříjmení, event. akademické tituly

–rodné číslo

–číslo zdravotní pojišťovny

–adresa bydliště

–telefonní kontakt

–povolání (zaměstnavatel)

Dále podle typu pracoviště nebo jeho zvyklostí můžeme zjišťovat např.:

–rodinný stav

–upenzistů dřívější zaměstnání

–kdo nemocného doporučil kvyšetření

–adresa praktického lékaře

–adresa (telefonní kontakt) na nejbližší příbuzné

–jméno osoby, které jsme oprávnění podat zprávu ozdravotním stavu pacienta

■současné obtíže– pacient popisuje současné obtíže či důvod, pro který vyhledal lékaře, aprůběh dosavadního léčení

■rodinná anamnéza– zahrnuje informace ozdravotním stavu rodičů (event. iprarodičů), sourozenců avlastních dětí pacienta zaměřené především kposouzení dědičného rizika pro některá onemocnění; kromě typických genetických nemocí se pátrá ipo přítomnosti rodinného rizika pro další nemoci, např. po častějším výskytu onemocnění oběhové soustavy, po výskytu nádorových ametabolických onemocnění aj.

VČeské republice se stalo zvykem se vrámci rodinné anamnézy výslovně ptát všech pacientů na rodinný výskyt následujících onemocnění:

–hypertenze

–infarkt myokardu

–cévní mozková příhoda

–nádorové onemocnění

–diabetes mellitus

Učlenů rodiny, kteří zemřeli, zjišťujeme věk vdobě úmrtí apříčinu smrti.

■osobní anamnéza

–dřívější onemocnění: obsahuje informace ovšech závažných nemocích, úrazech, operacích, které pacient prodělal, způsob léčení adřívější hospitalizace

–nynější onemocnění: ptáme se na souvislosti důležité pro současné onemocnění, charakter obtíží, dobu jejich vzniku apořadí, ve kterém se jednotlivé obtíže dostavily

–doplňující anamnéza podle jednotlivých systémů

Vrámci současného onemocnění doplníme anamnézu podle systémů. Zaměřujeme se na celkové obtíže, kůži akožní adnexa, hlavu, oči, uši, nos, dutinu ústní, včetně chrupu adásní, hrdlo, respirační trakt, kardiovaskulární soustavu, gastrointestinální trakt, urogenitální trakt, svaly, klouby, páteř, neurologické příznaky, psychický stav, lymfatický akrevní systém, endokrinní systém, alergické projevy apod.

Osobní anamnézu vždy doplníme otzv.:

–farmakologická anamnéza (informace týkající se užívaných léků)

–alergologická anamnéza (všechny formy alergií)

–gynekologická anamnéza (první menstruace, její pravidelnost, síla, těhotenství, porody apotraty, menopauza aprůběh klimakteria aúdaj ohormonální antikoncepci)

Důležité jsou taktéž údaje týkající se nežádoucích návyků (např. kouření, alkohol, drogy) ahygienických návyků.

■pracovní asociální anamnéza– zajímají nás informace opovolání, která pacient zastával vprůběhu života, asoučasné pracovní zařazení; pozornost zacílíme na ta zaměstnání, unichž je možnost vzniku nemoci zpovolání

Dále anamnézu doplníme osdělení týkající se možných rizikových faktorů vpráci, stravování, sociální situaci apřípadných souvisejících stresových situacích.

Stručná anamnéza

■současná léčba

Cílená anamnéza

3.2Stomatologická anamnéza

Kontrolní otázky

3.3Obecná symptomatologie

Příznaky nemoci

Příklad sledování vybraného příznaku onemocnění

Bolest

Kontrolní otázky aúkoly

3.4Fyzikální vyšetření

Způsoby fyzikálního vyšetření

Vyšetření ve stomatologii

Kontrolní otázky

3.5Sledování fyziologických funkcí

Tělesná teplota

Faktory ovlivňující tělesnou teplotu

Hodnocení tělesné teploty (měřené vpodpaží)

Typy horečky

Příznaky horečky

Účel měření

Místa pro měření tělesné teploty

Druhy teploměrů (obr. P1)

Měření tělesné teploty

Péče opacienta shorečkou

Pulz

Faktory ovlivňující pulz

Místa měření pulzu

Hodnocení pulzu

Účel měření

Způsoby měření

Krevní tlak

Faktory ovlivňující hodnoty krevního tlaku

Účel měření

Místa měření

Hodnocení

Dýchání

Faktory ovlivňující dýchání

Účel měření

Měření dechu

Kontrolní otázky

3.6Zdravotnická dokumentace

Forma auchování zdravotnické dokumentace

Záznam do zdravotnické dokumentace

Nahlížení do zdravotnické dokumentace

Právo pacienta na přístup kdokumentaci

Součásti zdravotnické dokumentace

Stručná charakteristika vybrané zdravotnické dokumentace

Ambulantní karta

Chorobopis

Informovaný souhlas

Negativní revers

Informace pro pacienta

Doporučení ošetřujícího lékaře

Doklad pracovní neschopnosti

Cenový plán

Zubní průkaz dítěte

Další dokumentace

Stomatologická dokumentace

Požadavky na stomatologickou dokumentaci

Označování zubů

Kontrolní otázky

3.7Léčebný řád

Léčebný řád poskytuje pacientovi informace např. vnásledujících oblastech:

Kontrolní otázky

3.8Léčba

Léčebné úkony zčasového hlediska

Druhy léčby

Kontrolní otázky aúkoly

3.8.1Fyzikální léčba

Elektroléčba

Galvanizace

Iontoforéza

Dynamické proudy

Diatermie

Léčba zářením

Ultrazvuk

Aplikace tepla achladu

Vodoléčba

Mechanoterapie

Kontrolní otázky aúkoly

3.8.2Farmakologie

Základní terminologie

Názvosloví léčiv (jeden lék může mít čtyři názvy)

Účinky léků

Označení léku

Lékové formy

Způsoby aplikace léku (tab. 3)

Pokyny pro bezpečné podání léků

Pět zásad správného podání léků

Kontrolní otázky aúkoly

3.9Dlahy, osteosyntéza

Repozice

Fixace

Požadavky na fixační dlahy

Dlahy vordinaci avlaboratoři

Kontrolní otázky aúkoly

Table of Contents

Předmluva

1 Anatomie hlavy a krku

1.1 Obličejová část lebky (splanchnocranium)

1.2 Čelistní kloub (articulatio temporomandibularis)

1.3 Kostra mozkového oddílu lebky (neurocranium)

1.4 Dutina ústní (cavitas oris)

1.5 Slinné žlázy (glandulae salivariae oris)

1.6 Svaly hlavy a krku (mm. capitis et mm. colli)

1.7 Tepny a žíly hlavy a krku (arteriae et venae capitis et colli)

1.8 Lymfatický systém, mízní systém (systema lymphatica)

1.9 Hlavové nervy (nervi craniales)

2 Náplň jednotlivých oborů stomatologie

3 Základy klinické propedeutiky

3.1 Anamnéza

3.2 Stomatologická anamnéza

3.3 Obecná symptomatologie

3.4 Fyzikální vyšetření

3.5 Sledování fyziologických funkcí

3.6 Zdravotnická dokumentace

3.7 Léčebný řád

3.8 Léčba

3.8.1 Fyzikální léčba

3.8.2 Farmakologie

3.9 Dlahy, osteosyntéza