Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jiří Traxler

Někdo to s holkama umí
Povídky z časů balení a kotrmelců pozadu

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7 jako svou 6040. publikaci

Odpovědná redaktorka — Ing. Šárka Kratochvílová
Grafická úprava a sazba — Marie Štumpfová
Obálka — Marie Štumpfová
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 256
První vydání, Praha 2015
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© GRADA Publishing, a.s., 2015

ISBN 978-80-247-5941-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-5940-1 (pdf)
ISBN 978-80-247-5670-7 (print)

Svým holkám — Pavle, Pápě, Věrce, Elišce a Ádě

Povídky a připojené soubory písňových textů a básní vznikaly v šedesátých a sedmdesátých letech minulého století. Od té doby se mnohé změnilo, ale předělávat je, modernizovat jazyk dialogů a upravovat dobové reálie by znamenalo zasáhnout do jejich atmosféry. Místa a kulisy příběhů odpovídají skutečnosti, použitá jména osob a samotné děje jsou smyšlené.

Někdo to s holkama umí

To je vrozené nadání. Kdo jím oplývá, má v životě vyhráno. Působí na dívky buď svým vzezřením, nebo svými činy, anebo svými řečmi. Prostě je buď okouzlí, nebo uchvátí, anebo ukecá.

Nejhorší je, že se to nedá naučit ani napodobit. Můžu se nechat potetovat výjevy jako ten šťastlivec, můžu si pěstovat kníry a licousy, chroupat neuralgen, čichat čikuli či trousit drsné poznámky — marně. Dívky se za mnou ani neotočí. A když, tak jako za nějakou směšnou kuriozitou.

Je to až tragické: udělám (ve svých — řekněme — pětadvaceti letech) všecko pro to, abych dívky zaujal, několikrát se předem přesvědčím, že je se mnou všechno jak má být, a vyrazím na lov.

Hle, řekne si dívka, pološílený stařík. Jde na čolky.

Pochopil jsem to někdy na počátku puberty. Na počátku; schválně neříkám přímo v pubertě, protože jak tvrdí mí přátelé, trvá u mě dosud.

Chtěl jsem vyznat lásku své spolužačce. Jedním z těch, kteří to s holkama umějí, byl můj kamarád. „Na tom přece nic není,“ ujistil mě, „prostě jí napiš, že ji máš rád, a je to.“

Připadalo mi to prosté.

„Ahoj Blaženko,“ napsal jsem, „mám tě rád.“

Blaženka dopis přečetla a rychle něco pošeptala kamarádce.

Už o přestávce mi několik spolužáků řeklo: „Ahoj, Blaženko,“ a brzy mi tak přezdívala celá škola. Dvě holky se mě spiklenecky zeptaly, kolik hodláme mít dětí, na zádech jsem měl přišpendlený lístek s nápisem:

Nedráždit! Blaženka se dívá!

a místo zmizelé svačiny jsem našel v aktovce cedulku:

Žeru tě, a všechno co s tebou souvisí.

Tvá Blaženka

Na písemný dotaz, proč se ke mně tak ošklivě zachovala, Blaženka písemně odpověděla: „To mi zaplatíš, ty pse. Podívej se na sebe do zrcadla, ale až o přestávce na záchodě, kdyby se ti náhodou udělalo špatně. Jestli to přežiješ, zase napiš.“

Blažence už jsem nenapsal. Zato brzy nato jiné dívce. I kamarád, který mi nyní radil, byl jiný, mnohem zkušenější.

„Musíš jí poslat hrozně vznešenej a uctivej dopis,“ řekl, „aby ji to šokovalo. A musíš jí vykat a musíš tam zamontovat samý takový ty řečičky, protože to mají holky hrozně rádi.“

Má nejdražší Eliško, (začal jsem)

předem mého dopisu přijměte srdečný pozdrav a milou vzpomínku na Tebe. Rozhodl jsem se Vám napsat, protože už to v sobě nemohu dýl tutlat. Váš krásný úsměv a Vaše krásný to, tělo, mě uvádějí v šílenství. Miluju Vás, a kdybych Vám to nenapsal, asi bych se musel zastřelit.

(Zastřelit jsem po krátké úvaze škrtl a napsal oběsit. Pak jsem škrtl oběsit a napsal prostě: oddělat.)

Prahnu po Vás, to mi věřte. Mohu doufat, že vyslyšíte mé smělé přání, krásná velitelko? Chtěl bych s Váma chodit. Jestliže byste také chtěla se mnou chodit, počkejte na mě odpoledne v parku. To je, drahá Eliško, zatím vše. Dopis spal, sežer nebo roztrhej.

V hluboké úctě

Váš —

A podepsal jsem se.

Spolužačka Eliška si dopis zběžně přečetla, a když se učitelka obrátila k tabuli, položila jí ho na stůl.

Učitelka mateřského jazyka byla osamělá duše, žijící jen pro svůj předmět. Smutně jsem si uvědomil, že se shodou okolností také jmenuje Eliška.

Studovala dopis dlouho a pozorně, oči se jí zvláštně leskly a mně bylo jasné, že mě čeká nejen zhoršená známka z chování, ale také z češtiny, protože v tom spěchu jsem si s pravopisem nedělal hlavu. Ale nic takového se nestalo.

Přistoupila ke mně a zeptala se: „To jsi psal opravdu ty?“

Co mi zbývalo — přisvědčil jsem.

Chvíli mlčela, pak se otočila k tabuli a dlouze smrkala. Pak řekla: „Víš, vždycky jsem si o tobě myslela, že jsi mírný a citlivý chlapec. Netušila jsem, že jsi —“

Odmlčela se a pak řekla slovo, které jsem tehdy slyšel poprvé a které mi od té doby říkali častěji, „— že jsi cynik.“

Pak — ve shodě s mým přáním — dopis roztrhala a hodila do koše.

Na odpolední vyučování se tehdy nějak nedostavila a někteří kluci se šklebili a pravili, že ji zahlédli obcházet v parku za školou.

Třetí pokus o milostné vyznání jsem podnikl o prázdninách. Tentokrát už jsem nedal na cizí radu a snažil se sám vypozorovat, jak se tedy takové věci vlastně sdělují. A měl jsem štěstí.

Na břehu seděla holka s klukem a já jsem předstíral, že se koupu. Přitom jsem však dával dobrý pozor, aby mi ani slovo neuniklo. Nevšímali si mě.

„Hele,“ řekl najednou ten kluk té holce, „musím ti něco říct.“

„Tak říkej,“ řekla.

„Víš, líbí se mi tady jedna holka.“ A díval se na ni zamilovaně.

„Vážně?“ zeptala se a usmála se.

„Vážně. A víš, co je zvláštní? Že má stejný oči jako ty. Fakt.“

„Vopravdu?“ podivila se a hleděla mu také zamilovaně do očí.

„Vopravdu. A víš, co je ještě zvláštnější? Že má stejný vlasy jako ty. A stejnou pusu jako ty. A směje se jako ty a mluví stejně jako ty. A je stejně hezká jako ty. Není to zvláštní?“

Seděli u sebe a říkali si to úplně zblízka.

„A ty nevíš, jak bys jí to řek, viď?“ zeptala se ta holka.

„To teda vopravdu nevim.“

„Tak víš co, jestli chceš, já jí to řeknu.“

Pak vstala, odešla kousek po břehu a hned se vrátila a zase si sedla.

„Tak co?“ zeptal se ten kluk.

„Nic, řekla jsem jí to.“ A oba se smáli.

„A ona?“

„Říkala, že se jí taky líbíš, a posílá ti pusu. Tak ti ji musím předat.“

Pak ho chytla za uši a políbila, pak zase políbil on ji, pak se líbali dokonce vzájemně — a já se začal topit.

Tak takhle se na to musí, pochopil jsem. To je ten pravý způsob. A hned jsem se rozhodl to vyzkoušet.

Jistá dívenka, kterou jsem tehdy zrovna miloval a kterou jsem se rozhodl využít ke svému experimentu, neměla v zásadě nic proti tomu, abychom si sedli na břeh.

„Hele,“ začal jsem, „můžu ti něco říct?“

„Když to nebude nic trapnýho...“

„Prostě, líbí se mi tady jedna holka, no.“

„A proč to říkáš mně?“ vyjevila se.

„Protože totiž vona má stejný oči jako ty.“

„A co má jako bejt?!“

„Vona má taky stejný vlasy jako ty, stejnou pusu jako ty a směje se stejně jako ty, vážně.“

Zamyslela se.

„Tak v tom případě to může bejt jedině Eva. Ta je mi teda vopravdu podobná. A žádná jiná zrzavá tady není.“

„Jenže, co je zvláštní...“ chtěl jsem pokračovat, ale přerušila mě.

„A ty nevíš, jak bys jí to řek, viď?“

Přikývl jsem.

„Jenže je blbý,“ přemítala, „že vona zrovna chodí s Tondou. No ale jestli chceš, já jí to klidně řeknu.“ Vstala a odešla.

Očekával jsem, že přijde za chviličku, sedne si ke mně a políbí mě. Nevracela se.

Za půl hodiny přišel Tonda. Byl o dva roky starší než já, už chodil do učení, učil se drvoštěpem, a když někdy zavítal do restaurace, všichni rychle zaplatili.

„Mladej, tak se mi doneslo, že se ti líbí Eva,“ spustil.

„Ale já...“ snažil jsem se něco vykoktat.

„Tak moment,“ a postavil mě, „aby bylo jasno: líbí, nebo nelíbí? Protože jestli se ti líbí,“ a přiložil mi pěst k oku, „tak to s tebou nedopadne dobře.“

„Nelíbí,“ zvolal jsem. „Vůbec se mi nelíbí. Je hnusná.“

To ho šokovalo.

„Tak tobě se, synku, nelíbí moje holka? Chceš snad dokonce říct, že chodím s ňákou zrůdičkou, s ňákým vořezávátkem?! Tak na.“ A hodil mě do vody.

„A příště bacha na mě,“ křičel ze břehu, „mohlo by to bejt i horší.“

Za vydatného polykání andělíčků jsem s respektem sledoval, jak pomalu odchází.

V tu chvíli jsem si také uvědomil, že léta, která mě čekají, nebudou lehká. Někdo to s holkama umí, začínal jsem chápat, ale já to nejsem...

Obětavost

Dokázala by pro mě všechno na světě. Byla by se rozdala, rozkrájela, nechala zavřít. Udělala všecko, všecičko, co mi viděla na očích. A víc. Byla v tom směru nepřekonatelná.

Šli jsme po pláni, žvýkala žvejkačku. Chvílemi ji natahovala nebo nafukovala a propichovala prstem. Díval jsem se na ni, jak žvýká, a dostal jsem taky chuť na žvejkačku. Žvejkačky byly tenkrát vzácné. V duchu jsem žvýkal, nafukoval a propichoval s ní, visel jsem jí na rtech.

V tu chvíli ji vytáhla z pusy.

„Na,“ řekla, „už mi nechutná. Žvejkám celý odpoledne.“

Jiná by se dala o ni prosit nebo by naznačovala, jak nerada se s pochoutkou loučí, ale ona ne. Ten takt, s jakým se dovedla něčeho vzdát! Cit, s nímž uměla něco darovat, tak aby to člověk mohl bez uzardění přijmout! Taková byla.

Dívali jsme se na sousedovy psy. Hráli si, váleli se po sobě a byli hrozně roztomilí. Dívali jsme se na ně celý den, protože byla neděle.

V pondělí mi přinesla v košíku štěně. Šíleného podvraťáka, na němž se podílela jistě aspoň polovina psů z Pankráce a okolí. Byl samá blecha a na svůj věk už dosti temně vrčel. Podala mi košík s tím vzácným darem.

„Na, ty máš rád pejsky,“ řekla, „vem si ho.“

Na ta slova po mně štěně skočilo.

„Co tě to napadlo, přinýst mi psa?“

„Na nic se neptej, je tvůj.“

„Ale co s ním budu dělat?“ vyplašil jsem se.

„Co? Budeš si s ním hrát. Pohlaď ho, tak. Budeš ho krmit a můžeš mu říkat Borku. Už na to trochu slyší, viď, Borku?“ Na znamení souhlasu mě kousl do ruky.

Na podzim nám bylo chladno a celou schůzku jsem prokašlal. Za pár dní jsem od ní dostal svetr. Nebyl právě nejslušivější, jeden rukáv měl kratší a celý byl trošku šejdrem.

„Upletla jsem ti ho, aby ses nenastyd.“ Projevovala péči až dojemnou.

„Ale co řeknu doma?“ namítl jsem skromně.

„Řekneš, žes ho našel.“

Potom se zasmála: „V sobotu jsou naši pryč, půjdeme k nám. Uvařím ti grog, pravej námořnickej, dáme do něj sádlo. Máme doma věci, to budeš koukat. Ségře jsem řekla, aby vypadla.“

„V sobotu nemůžu, až v neděli.“

„Dobře, tak v neděli.“ Obratem telefonicky přemluvila umírající tetu, aby pozvání rodičů o den odložila.

Vyprávěli jsme si o jedné knížce, která nebyla nikde k dostání. A i kdyby byla, stála tolik peněz, že bych se na ni sotva zmohl. Měla asi tři sta barevných fotografií na křídovém papíře a byli v ní samí mloci. Záhy jsem od ní dostal dárek, pečlivě zabalený v novinách.

„To je pro tebe. Budeš překvapenej. Sehnala jsem ji!“ dodala vítězoslavně.

Měl jsem opravdu radost. Řekl jsem, že si neměla dělat škodu, tak jak to vždycky říkají dospělí, když něco dostanou, a už jsem pospíchal, abych se do knížky pustil. Některé listy byly vytrhány a brzy jsem pochopil proč — při vší důkladnosti přece jen zapomněla zlikvidovat jednu ze stránek s razítkem lidové knihovny.

„Co je to dneska s tebou,“ ptala se opatrně jednoho dne, když jsem kráčel vedle ní mlčky a posmutněle.

„Ale nic,“ povídám, „jen se mi nechce zejtra do školy. Umím houby a určitě mě vytasí. A večer už to nedoženu. Potřeboval bych na tom sedět aspoň tejden, jinak bude malér.“

Druhý den ráno mi před domem podávala lékařské osvědčení.

„Jenom si tam doplň jméno, svoje jsem vyzmizíkovala. Nikdo nic nepozná, máš to na tejden.“

„Kdes to prosím tě vzala?“

„Šla jsem k doktorovi a řekla jsem, že mám křeče.“

„A to ti jako věřil?“

„Asi né! Vždyť jsem snědla celý mejdlo.“

„A není ti blbě?“

„Ani ne. Akorát trochu pěním. Hele!“ A počala vypouštět z úst krásné duhové bubliny.

Nebo s tím magnetofonem. Jak já toužil po magneťáku. Měli jsme jeden ve škole a pouštěli nám z něj ptactvo, zvuk motoru, hluk davu, kroky a pád člověka ze zvonice. Zvlášť pád ze zvonice se mi moc líbil, byl to slábnoucí výkřik končící žuchnutím. Představa, že bych měl něco takového doma a mohl pomocí toho okénkem ve světlíku strašit sousedy, mě vzrušovala. Přitáhla obrovský magneťák a řekla: „Tady ho máš, já už ho nepotřebuju.“

„Neblázni, to nejde, co by řekli vaši?“

„Řekla jsem, že mi spad z vokna, tak co.“

Když jsem měl zápal pohrudnice a po telefonu se dozvěděla, že je mi moc zle, zaběhla do blízkého sboru a přivedla k nám faráře.

Byla to bezvadná holka, a přesto moje láska k ní časem ochladla. Jednou jsem ji pozoroval a uvažoval jsem: Jsi hezká, ale já už s tebou nechci chodit. Nemůžu za to, ale už tě nemiluju. Jak ti to ale řeknu, když jsi taková hodná? Dokážu ti to vůbec říct? — Neuvědomoval jsem si, jak se při tom na ni nešťastně dívám a že ty oči mluví za mě.

Za pár dní stála venku s cizím klukem a přišívala mu knoflík. Ukousla nit, schovala jehlu do kapsy a chytla ho za ruku. Procházeli se. Když mě spatřila, vytrhla se mu a běžela ke mně.

„Hele, to je můj novej kluk. Já už s tebou nechci chodit. Promiň.“

Tak to abych si našel ňákou jinou holku, říkal jsem si zaraženě pro sebe.

To jo, souhlasily její oči, třeba támhletu. A nenápadně ukázala hlavou. Na druhé straně ulice postávala blondýnka.

„Dělá, jako že je tu náhodou, ale buď klidnej, všecko je domluvený. Řekla jsem jí, že jsi do ní šílenej, ale že se jí to stydíš říct. Vem ji do bijáku, dneska od půl šestý. Tak ahoj.“ A podala mi dva lístky.

Šel jsem tedy s tou blondýnkou do kina a cestou jsem uvažoval, jestli jsem neprohloupil. Pochybuju, že se někdo jiný dokáže pro mě takhle obětovat. Moc pochybuju. Jsem vlastně nevděčný hlupák. Měl jsem chuť na všechno jiné než na kino.

Blondýnka si mě bedlivě prohlížela, pak se usmála a řekla:

„Hele, jestli se ti do toho kina nechce, tak nemusíme. Můžeme jít třeba na fotbal, jestli tě baví fotbal.“

A tak jsme šli na fotbal.

Jak okouzlit milovanou bytost

Četl jsem v jedné obrázkové knížce, že milovanou bytost je třeba nejprve nenápadně upozornit na cit, který k ní chováme, rozdmýchat v ní vášeň a teprve potom přistoupit k slovům lásky. Milostné vyznání ji nesmí zastihnout nepřipravenou. A také tam stálo, jak na to. Stačí upřený pohled plný touhy, náhodný, jakoby nechtěný dotyk či hrdinský čin vykonaný v její přítomnosti. Nejlépe je prý vyprostit ji ze spárů šelmy (to tam bylo velmi pěkně vyobrazeno) nebo zpráskat opovážlivce, který ji urazil a ponížil.

Miloval jsem Holíkovou, a kdyby se mi bývala nedostala do rukou ta kniha, zřejmě bych jí byl tupě vyznal lásku a ona by mě stejně tupě poslala do háje. Ale takhle, pamětliv té ilustrované příručky, rozvinul jsem promyšlenou akci s cílem upozornit Holíkovou na sebe a na své city.

Nejprve jsem se rozhodl pro upřený pohled.

Trudovitý matikář řečený Puberta psal na tabuli rovnice, které mu nevycházely, zapomněl, že je ve třídě, tlumeně spílal, škrtal, mazal a lámal křídy. To byla chvíle pro mě. Upřel jsem na Holíkovou pohled natolik toužebný, že by rozvášnil i Školní kostru. Tak jsme přezdívali družinářce, než se vžilo výstižnější označení Suchá žíla.

Holíková si mého pohledu nevšímala, ale s tím jsem dopředu počítal, neboť v té knize se pravilo, že milované bytosti stud zprvu nedovolí, aby naši pozornost opětovala. Když jsem na ni zíral dobrou čtvrthodinu a Puberta už počmáral celou tabuli a pokračoval na zadní straně, otočila se ke mně, zpozorněla, a když zjistila, že koukám opravdu na ni, popotáhla a ušklíbla se.

Vložil jsem do svého spalujícího pohledu všechnu vášeň, která ve mně byla, a zíral jsem dál. Za chvíli mi přišel lístek:

Co na mě furt čumíš, odepiš

Milovaná bytost zatím nepochopila, že ji chci nenápadně upozornit na své city.

Čumím jen tak

připsal jsem na lístek, odeslal a čuměl dál. Milostné náznaky vyžadují trpělivost a houževnatost. Odpověď na sebe nenechala dlouho čekat:

Tak si čum někam jinam, ano? Čum si třeba na Sojčici, ta na to čeká. Odepiš

To se mě silně dotklo. Na Sojkovou bych nečuměl, ani kdyby to byla jediná holka ve třídě. A protože už na papírku nebylo místo, vztekle jsem založil nový a napsal na svou obranu:

Sojková má uhry

Vtom zazvonilo. Puberta vyskočil zpoza tabule a lístek mu padl do očí čistě náhodou. Nevěděl si rady, ale pak ho zabavil. Byl to jistě první dopis, který ve škole zadržel. Omluvně ho rozevřel, přečetl, pupínkovatá tvář se mu napjala zlostí a sápal se po třídní knize.

„Toto zapíši,“ volal, „toto musím zapsat!“

A pustil se do toho. Celá třída ho obklopila a nadšeně sledovala, jak píše velkými tiskacími písmeny:

Nechává kolovat, že Sojková

má uhry — to není pěkné

Potom se zamyslel a pokračoval:

x + y = 9 + 9

y = 18 — x

18 = 81

Pak to všechno přeškrtal a napsal:

Žákyně Sojková má akné

Pak to škrtl a odešel.

K letmým dotykům jsem zvolil hodinu tělocviku. Při míčové hře jsem se nenápadně vrhal na Holíkovou, aby konečně pochopila, jaký cit ve mně vře.

„Co do mě strkáš?“ ohradila se při třetím nenápadném, jakoby náhodném dotyku.

„Nestrkám do tebe,“ vypotil jsem na omluvu, „strkám jen tak. Sem zakop, no.“ Milovaná bytost si nesmí myslet, že jsem tak nešikovný, abych nenápadné doteky prováděl příliš nápadně.

„Strkej si do někoho jinýho, ano?“ odpověděla. „Strkej si třeba...“ Než stačila jmenovat Sojkovou nebo některou jí podobnou, strčil jsem do ní znovu. Odebrala se k tělocvikáři Skočilovi za účelem žalování. To — řekl jsem si — by milovaná bytost neměla. Ale pak jsem to omluvil jejími rozpaky, a když se vrátila a rozhněvaný Skočil se uklidnil, vrhl jsem se na ni zas.

V mé žákovské knížce se ocitlo červeně:

V hodině tělesné výchovy skáče na spolužačku. Napomenul jsem ho, a sotva jsem se otočil, opět na ni skočil.

Skočil

V té moudré knížce s obrázky asi počítali s nechápavostí milované bytosti, a tak mi zbývala ještě další možnost: hrdinský čin v její přítomnosti. Vyrvat ji ze spárů šelmy nebo se jí aspoň zastat a ztrestat opovážlivce. I taková příležitost se mi brzy naskytla.

Učitel příroďáku přezdívaný Kolozub právě vykládal něco o kozách na Madagaskaru, když spatřil Holíkovou, jak si hryže nehty, zřejmě ještě celá rozrušená z mých milostných nápovědí. Kolozub měl obrovský smysl pro humor, zvláště když se ta humorná situace netýkala jeho, takže nechal madagaskarské kozy kozami a se samolibým úsměvem pravil:

„Holíková opět pojídá nehty. Nechápu to. Chápe to někdo z vás?“ otočil se ke třídě.

„Nehet, Holíková,“ pokračoval, „přece není nijak zvlášť chutný, neobsahuje vitamíny ani kalorie a leží v žaludkú, nebo né? Ale Holíkové je to jedno, Holíková nehty ráda. Holíkové jdou nehty viditelně k duhu. Jiný by ti řekl, že máš počkat na přestávku, ale já ne. Pro mě můžeš svačit klidně při hodině. Dobrou chúť, Holíková!“

Třída burácela smíchy, Holíková se červenala a schovávala ruce pod sukni.

Naklonil jsem se ke svému spolužáku. „Vtipné,“ podotkl jsem. „K potrhání,“ odvětil a udělal škleb. Načež jsme oba vyprskli. Bohužel ve chvíli, kdy už třída ztichla a Kolozub začal zase o kozách.

„Pánové mají dlouhé vedení, co? Nebo se snad pánové smějí něčemu jinému? Také bych se to rád dozvěděl a třeba bych se také s chutí zasmál. Vstaňte! Moc rád se dovídám věci, které ještě nevím.“

Zvolna jsme vstávali a soused mi zašeptal:

„Neví, že je Kolozub.“

A tak jsme smíchy zařvali znovu a Kolozub nás vyhnal za dveře.

O přestávce jsem si stoupl před lavice. Bylo mi líto milované bytosti Holíkové a teď nastala chvíle, kdy ji definitivně upozorním na své city. Kdy v její přítomnosti ztrestám opovážlivce, který ji urazil a nyní se podle zbaběle pochechtává někde v bezpečí sborovny. Zesměšním Kolozuba!

Holíková seděla zamlkle, hryzala si pro změnu konečky vlasů a já jsem spustil:

„Á, Holíková už zase obědvá vlasy. Chápe to někdo? Vlasy přece nejsou chutné, neobsahují vitamíny ani rybí túk a leží v žaludkú.“

Vynervovaná Holíková začala vzlykat. Snažil jsem se být co nejsarkastičtější a zcela jsem se vžil do role Kolozuba.

„Ale Holíkové to nevadí, Holíková vlasy ráda. Dáš nám ochutnat, Holíková? Kdepak, Holíková se nerozloučí s milovanou pochoutkou. Dobrou chúť, Holíkovááá.“

Očekával jsem, jak třída zařve, ale nastalo podezřelé ticho.

Kolozub stál za mnou.

„Pán si myslí, že je vtipný,“ bručel při zapisování do žákovské knížky, tak abych to slyšel jenom já, „ale pána smích brzy přejde, až si to pán přečte.“

Napodoboval učitele, až rozplakal spolužačku. Návštěva rodičů nutná. Budu trvat na snížené známce z chování.

Sotva zmizel, utřela si Holíková pěstmi slzy, zastrouhala na mě mrkvičku a vyplázla jazyk. Chytil jsem žákajdu a mlátil s ní Holíkovou hlava nehlava. Pak jsem ji popadl za ty pitomý ožižlaný vlasy a srazil na lavici. Ještě jsem ji chtěl praštit pravítkem, ale zazvonilo.

Lísteček přišel skoro okamžitě:

Seš surovec, ale odpouštím ti. Odepiš, ano?

Zvedl jsem oči a zabloudil pohledem k její lavici. Milovaná bytost se na mě usmála.

Zápisník zhrzeného

„Chceš vědět, co je novýho?“ řekla. „Chodím sFanoušem.“

„Tak teda chodíš sFanoušem?“

„No, sFanoušem. To ti je...“

— Tak sFanoušem, jo?