Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Hošťálek

Sůva ze Smrčí

& Vláda Budínský a Jirka Třmínek – sajdkáristé s velkým srdcem

TIRÁŽ TIŠTĚNÉ PUBLIKACE:

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 5610. publikaci

Odpovědný redaktor Radomír Matulík
Sazba Michael Vichta
Počet stran 104
První vydání, Praha 2014
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2014
Cover Design © Jakub Náprstek, 2014

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-247-5390-4

ELEKTRONICKÉ PUBLIKACE:

E-knihu ve formátu EPUB vytvořil Jan Löffelmann.

ISBN 978-80-247-9368-9 (ve formátu PDF)
ISBN 978-80-247-9369-6 (ve formátu EPUB)

Předmluva

Někdy kolem šedesátého roku jsem se v mladickém zápalu vrhnul do studia na liberecké strojárně – alias Vysoké škole strojní – v domnění, že se mi podaří stát se inženýrem automobilové nebo motocyklové orientace. Z toho jsem rychle vystřízlivěl, neboť hned koncem prvního semestru nám sdělili, že z vládního rozhodnutí se tato specializace ruší. Že jsou u nás pouhé tři automobilky, inženýrů specialistů netřeba a tak to napříště bude Vysoká škola strojní a textilní, se specializací na stroje pro textilní průmysl a sklářské technologie. Takže mě veškeré nadšení přešlo a vydržel jsem pouhé tři semestry.

Jezdil jsem v té době na starém Indianu 750 Police–Scoutu, protože na nic novějšího jsem neměl. A jednoho dne přijel do školy spolužák ze Železného Brodu na neuvěřitelném 750 OHV bavoráku s uzoučkými řidítky, dvojitou přední brzdou a snad třicetilitrovou závodní nádrží. Vytahoval se moc a tvrdil, hlavně před holkama, že je to slavná závodní mašina, na které jezdil až do poslední chvíle nějaký Sůva, prý mistr republiky. Svézt mě na tom nenechal a za pár dní bavoráka zase odvezl domů. Pak se o tom přestalo mluvit, zapomnělo se na to, ale mně to z hlavy nikdy nevypadlo. Ani když jsem nedlouho poté školu opustil a nastoupil na vojnu, absolvovat základní vojenskou službu.

On mezitím dostudoval a já nějaký čas po vojně nastoupil do boleslavské Škodovky se záměrem začít tam budovat tovární museum. No a tam mě jednoho dne napadlo zajet za ním a poptat se po osudu té legendární mašiny. Protože já dobře věděl, co je to za motorku! Trať libereckého okruhu vedla přímo kolem naší zahrady a už jako kluk jsem „panu závodníkovi“ Sůvovi za plotem držíval palce…

Tehdejší spolužák už skoro nevěděl, co po něm chci. Bavorák ho dávno přestal zajímat, doslova na něj zapomněl. Když jsme došli do garáže, spíš takové zděné kůlny na předměstí Železného Brodu, zjistilo se, že je spadlá. Nikoho ani nenapadlo, že by se v rohu, pod hromadou mokrých rozbředlých cihel, hnijících trámků a vrstvy všudepřítomné opadané omítky mohlo něco skrývat – naštěstí!

Když jsme spadlé sutiny odhrabali, byl tam a já si najednou, za pouhou tisícovku, mohl ten orezavělý poklad klidně odvézt….

Neuvěřitelné bylo, že po ometení vší té špíny, nafoukání kol a nalití benzínu nastartoval a z Železného Brodu do Liberce dojel po ose.

Mám ho dodnes.

Začátkem sedmdesátých let jsem s ním chtěl zkusit překonat čtyřiadvacetihodinový světový rychlostní rekord, připravovali jsme to v Hoškovicích na letišti, kde se testovaly škodovácké vozy. Celá akce padla pro nezájem tehdejšího Svazarmu – ale to je na další, jiné, vyprávění.

Když jsem se před pár lety rozhodl napsat něco o závodní historii tohoto stroje, vypravil jsem se do Železného Brodu za jeho jezdcem. Dnes jsem rád, že jsem se k tomu odhodlal. Ruda Sůva, bourák a střelec, jakých za řidítky motocyklů nebylo moc, mě přivítal mimořádně srdečně a už po prvních několika větách jsme zjistili, že si máme hodně co říct.

Výsledkem je následující vyprávění, kterého vlastně nejsem autor. Ve skutečnosti jsem ho jen přepsal, místy mírně upravil a přidal k němu pár slov spolujezdců Vládi Budínského a Jirky Třmínka.

Všem bych jim za to chtěl poděkovat.

A Rudovi Sůvovi i za kamarádství, kterým mě poctil…

Petr Hošťálek

Mou první mašinou byl bavorák

Mou první mašinou byl bavorák – a s touhle značkou jsem taky začal závodit. Jezdit jsem se učil chybami, nikdo mi neradil. Někdy jsem s mou závodní mašinou dokonce rozvážel housky až do Semil, bednu s nima jsem měl přivázanou na závodním sajdkáru. Jako se říkalo o Rakušáku Geroldu Klingerovi, který také jezdil bavoráka, že je nejrychlejší mlynář – já byl nejrychlejší pekař! A byl to dobrý trénink…

Jsem ročník 1924 a narodil jsem se ve Smrčí, kousek nad Železným Brodem. A tady jsem taky žil. Táta tu měl pekárnu a obchod, takže jsem dělal pekařského a obchodního příručího. Za války jsem byl nasazený v rajchu. Bylo mi osmnáct a musel jsem do Drážďan, na nucené práce. Makal jsem v jedné fabrice, dělali tam nějaké traktory.

Po válce tátovi živnost sebrali, jak bylo v té době zvykem, a já v pekárně směl být jen zaměstnancem. A ani to ne nadlouho. Za to, že táta byl živnostník, jsem byl komunisty za trest totálně nasazen podruhé. Mělo to být do dolů a mohl jsem si vybrat: Ostravu nebo Most. Půl roku ženatý a támhle někam na Ostravu?

Jako pekařský příručí jsem rozvážel pečivo i do Brodu a taky do vápenky, do závodní jídelny. Když jsem tehdy potkal vedoucího a řekl mu „Tak po neděli vám už zboží nepřivezu, musím na doly,“ on okamžitě „Počkejte, my jsme teď taky dostali organizovaný nábor. Máme tu čtyři nebo pět Němců, zajatců ještě z války a ti už půjdou. Musíme je propustit a za ně máme nábor na nové zaměstnance. Já se podívám do Semil...“ Vzal auto, měl Opla Olympii, dojel do Semil na pracák a jestli prý chci, tak od prvního dubna můžu nastoupit do lomu.

Jako privilegium jsem tedy směl do lomu, ale aspoň jsem byl doma, v Železném Brodě. Ze začátku jsem mlátil kámen a nakládal vozejky. Velké kusy se musely rozbíjet perlíkem a já to neznal. Nevěděl jsem, kam nasadit majzlík a kde do toho uhodit. Netušil jsem, že i vápenec má svá léta a musí se dělit po vrstvách. Tak jsem se něco namlátil, hrozná dřina, ruce jsem necítil. Bylo nás tam šest a jelo se na holport. Kolik vozíků se naložilo, tak se to dělilo rovným dílem. Chtěl jsem se vyrovnat, aby na mě nemuseli ostatní dřít – a už za měsíc jsem dostal zánět šlach! Byl jsem marod čtrnáct dní, pak šel do práce a znova. Ten zánět jsem měl čtyřikrát za sebou, až mi v rukách vrzalo. Tak mě dali závozničit na mašinku, do jednoho z lomů, kde kámen nevyvážela auta, ale vedly tam koleje.

Mašinfíra byl trouba. Nerozuměl tomu, byl úředník z města, taky nasazený a byly s ním velké patálie. Mašinkou se střídavě tahaly dva vlaky. Nahoře, pod skálou, byla taková rovina a odbočka doleva. Prázdná souprava se musela rozjet co nejvíc, v pravou chvíli ubrat, aby se uvolnilo spojovací oko a já ho mohl vyháknout. Pak rychle seskočit a jak mašinka přejela, bleskově přehodit výhybku, aby vozy jely na druhou kolej. Nejen, že to bylo nebezpečné, ale ten ouřada ani nedokázal ubrat ve správný moment. Mockrát jsem výhybku nestačil přehodit a už vozy letěly z kolejí! Nakupily se přes sebe a my je museli ohromnými bidly, ocelovými pajcry, dostávat nadlidskou sílou zpátky do kolejí. Byla to jeho chyba, ale na mě řval, až jsem se musel držet, abych ho nepraštil! A v zimě sníh. Všude kolem kolejí uklouzaný, bylo to o strach, abych se při seskakování nesmekl a nespadl rukou pod vozík…

Pak jeden šofér, co tam jezdil a rád se napil, už poněkolikáté bez omluvy nepřišel do práce. Zrovna jsme s mašinkou sjeli dolů, když ke mně přišel vedoucí a povídá „Jaký máš papíry?“

„Mám trojku, všechno mimo autobus.“

„Tak pojď,“ otevřel garáž a ukázal na sedmitunovou Pragovku ND. „Takhle se to startuje…“

Dojel jsem do lomu, tam ostrá zatáčka a prudký svah – „tady dej dvojku a redukci!“ Ještě řekl „takhle se sklápí“ a „jeď!“ – a od té chvíle jsem tam jezdil jako šofér náklaďáku.

Pragovku postupně vystřídala stojedenáctka Tatra, pak „Barča“ Škoda 706 R a později jsem odstřelený kámen z lomu vozil na třídičku i s „vanou“ vétřieskou.

Kromě toho, že jsem dělal šoféra v lomu, musel jsem jezdit i pro vápenku, která k němu patřila. A ještě přitom jezdit závody, to rozhodně nebylo jednoduché. Vápenka měla nepřetržitý provoz a šoféři jsme tam byli jen dva. Tak jsem každý druhý týden měl službu. V sobotu i v neděli, hlavně kvůli uhlí, protože ve vápence byly tři pece a ty za žádnou cenu nesměly vyhasnout. Když jsem potřeboval někam jet, například do Piešťan, na Velkou cenu Slovenska, tak jsem si zkrátka musel na ty dny sehnat náhradu.

Dělal tam šikovný kluk, sice hrozný spiťar, ale jinak dobrý. A v lomu jsme mimo jiné měli dumper, maďarský DM–50. Takový jako nákladní traktor, se samočinným překlápěním korby a otočnou sedačkou se dvěma volanty, aby mohl jezdit stejně dopředu jako dozadu. S tím on uměl a tak když přišlo uhlí, odjezdil to za mě – musel jsem mu samozřejmě dobře zaplatit.

Jinak jsem to jezdil já, vagóny neměly mít prostoje, tak někdy i do čtyřech do rána. A pak pěšky domů, do Smrčí! Umíte si představit, kolik jsem taky udělal hodin za měsíc? Tři sta devadesát šest!

Podnik měl dva lomy, Koberovský, na Brodci, odkud jsem od rána vyvážel kámen. A když jsem ve dvě skončil lomy, už na mě čekali, abych odpoledne od tří do šesti vozil uhlí. Tak jsem si pořídil Pionýra, nového, abych mohl jezdit do práce a z práce na něm. Jenže to byl krám! Furt mu padala dvojka, dokonce už když jsem s ním jel z Mototechny. Tak jsem ho dal do záruky, ale byl to nějaký zmetek. Padala pořád, nic s tím nedokázali udělat…

V lomu jsem byl veden jako šofér pořádný kus mého života. Až do definitivní likvidace železnobrodské vápenky, ke které došlo prvního května 1968.

Největší hobby byl pro mě sport

Největší hobby byl pro mě sport. Vkopcích nad Železným Brodem to odjakživa foukalo asněhu bylo každou zimu dost. Tak to logicky nejdřív byly lyže adá se říct, že jsem si na nich nevedl zrovna špatně, zejména ve skoku.

První závody jsem absolvoval vHrubé Horce uBrodu, další vLoužnici, tak napůl cesty mezi Brodem aJabloncem, obojí vzimě 1940. VLoužnici byl můstek vpolovici kopce adole takový lokáč. Po dopadu to hnedka šlo do protisvahu. Kdo to po dopadu nedokázal hned srovnat, obyčejně tam šel na hubu. Já tam vyhrál…

Co že jsem měl za lyže? No skokačky, takový dělaný. Ani to nebyl truhlář, prostě jen doma za války dělal dřeváky. Primitivní, ne, jako jsou holandské, byly to jen na takových páskách přibité tlusté dřevěné podrážky. Ale měl doma pařák na brambory pro dobytek. Ana tom pařáku mi ohnul špičky. Jenže to bylo tlustý!

Tak jsem tam chodil vpřestávkách, než jsme upekli chleba, než nám vpekárně vykynulo těsto aříkal „zhoblovat!“ Muselo se to upravovat asi třikrát – astejně to byly víc prkna, než skokačky. Takové fošny…

Já je měl hodně široké, to taky byla chyba. Myslel jsem, že líp ponesou, ale pak jsem přišel na to, že je mám širší, než všichni ostatní, takže iširší, než byly vyjeté stopy na nájezdu můstku. Všiml jsem si, jak mi odletuje sníh od špiček ajak mě to brzdí. Ze začátku to nikdo znás neznal, přesto jsem pár pohárů vyhrál…

Pak jsem si koupil od Bartoně skokačky, ty byly zAmeriky, zLake Placidu, zolympiády. Ten Bartoň byl reprezentant, skokan, adoma, ve Vysokém nad Jizerou, měl výrobu lyží. Tak od něj jsem koupil Hickorky. Jedna špička už byla zlámaná, nastavená – stím jsem začal. Byly dvoužlábkové, ale nebezpečné. Sjen dvěma žlábky mohly snadno „ustřelit“.

Když se odrážíte austřelí vám to do strany, neskočíte nic aještě můžete vyletět mimo. Tak se mi zabil kamarád Dolfa. Přímo na našem můstku, stavěném na nějakých jen pětačtyřicet, padesát metrů.

Bylo nás, Smrčáků, šest, vlastně se mnou sedm, co jsme se na něm naučili skákat. Za války zrušili Sokol, jenže když chtěl člověk skákat, někde musil být členem. Atady byl turistický oddíl ČTK, Českého turistického klubu, který vedl sportovec, lyžař, už nevím, jak se jmenoval. Aten nám, Smrčákům, pozval jako trenéra nějakého Vránu, Pražáka, který před válkou byl mistr republiky.

Tehdy napadlo pár vloček sněhu, bylo kolem nuly, tak se šlo skákat. Stál jsem na můstku přímo za Dolfou, tak jsem viděl, když se odrazil, jak mu nohy ustřelily do boku. Bylo to na skok málo, dopadl na kraj bubnu asvalil se do lesa, protože dráha tam byla hodně úzká. Trefil bokem strom apřitom si utrhl ledvinu, jenže to nikdo nevěděl, ani on…

Všichni jsme byli vté chvíli zprvního sněhu nadšení aDolfa taky. Tak že jdeme znova alezli jsme nahoru. Vté eufórii si nikdo znás nevšiml, že on zanámi nedošel, že místo toho zamířil domů. Najednou přijel na lyžích jeho brácha a„pane Sůva, máte přijít knám, Adolfovi je hrozně špatně!“ Mazal jsem nahoru knim akdyž jsem ho uviděl, už byl takový bleďoučký, apatický, úplně bez zájmu, tak honem domů pro auto. Měli jsme na rozvážení pečiva dvouválcovou dvanáctku Tatru na svítiplyn, který jsme jezdili plnit do Turnova, kde do těch flašek cpali bůhvíkolik atmosfér amuselo se někdy čekat ipřes půlnoc. Tatra byla uříznutá zosobáku apředělaná na valníček, na povolení kzásobování za války.

Tak jsme Dolfu podestlali slámou, peřinu přes něj, ado Semil do nemocnice. Hned pod Smrčím jsem zastavil aptal se ho, jestli mu není zima, ale on jen něco nesrozumitelně mumlal, nejspíš už vagónii. Dovezl jsem ho. Ale byl jsem doma tak asi hodinu, nebo hodinu apůl – atelefon: „Vyřiďte uHoloušků, že jejich syn skonal.“

No, kdo to měl jeho rodičům jít říct? Obchodil jsem všechny kluky, se kterými jsme tam skákali, ale nikdo nechtěl, tak jsem musel jít já. No jasně! Samozřejmě jsem si musel vyslechnout „To všechno jste zavinil vy! To vy jste tady začal stím skákáním,“ byl jsem ten nejhorší!