Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

Já, Eliška Přemyslová

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6284. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)
Ilustrace Mirek Vostrý
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Mirek Vostrý

ISBN 978-80-271-9310-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-9309-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5679-0 (print)

Můj táta je cvok

Můj táta je cvok. Fakt, nekecám. Cvok do dějepisu. Přesně ví, kde, kdo, kdy, jak a proč udělal nebo neudělal to nebo ono. Což o to, někdy se člověku šikne, když je jeho otec chodící encyklopedie, ale zrovna teď mi připadá, že jsem to s naším tátou moc nevyhrála.

Ale nejsem v tom sama. I mému mladšímu bráškovi nadělili šílené jméno. Jen řekněte, může normální rodič dát svým vlastním dětem jména podle panovníků?

Jo, promiňte, neřekla jsem, že se jmenuju Eliška Přemyslová. Ve třídě mi jinak neřeknou než Eliško Přemyslovno.

Celkem se mi to líbí, nemám se za co stydět. Eliška Přemyslovna byla královna od rány, s nikým se dvakrát nepárala, ani se svými dětmi ne. Nejspíš to od ní dost schytával i syn Václav. Asi jo, proč by jinak zdrhnul k jinému dvoru a začal si raději říkat Karel? Jo, ten dvůr byl ve Francii a Karel byl v pořadí čtvrtý.

Že vám to něco říká? Jasně, je to on, náš Karel IV. Naštěstí se pak vrátil do Čech, aby postavil přes Vltavu most. Měl bezva recept, do malty nechal přimíchávat vajíčka. Ty brďo, to by mě celkem zajímalo, kolik těch vajec bylo. Někdy se na to táty zeptám.

Aha. Zase plácám pátý přes devátý a zapomněla jsem vám říct bráškovo jméno. Bratr je Otakar, příjmením Přemysl. Až půjde do školy, budou na něho pořvávat králi nebo jeho výsosti Přemysle Otakare III.

V českých dějinách byli totiž dva králové s tímto jménem, takže bráška by byl v pořadí třetí. No, mohlo to být i horší. Mohl se jmenovat Oráč podle Přemysla Oráče, co si vzal za ženu kněžnu Libuši a krom Prahy spolu založili přemyslovský rod.

Chudák bráška neví, co ho čeká. Vždycky se najde nějaký trouba, co nemá nic lepšího na práci než si dělat legraci z vašeho jména. Ale naštěstí to ještě neřeší, je mu teprve rok.

Už se těším, až se vdám, vezmu si nějakého Nováka a bude ze mě úplně obyčejná Eliška Nováková.

To jsou celí oni, rodičové!

Snídám kakao, chleba s máslem a s marmeládou a pozoruju bráchu, jak zápasí se lžičkou. Technika nic moc. Lžíci drží jak prase kost.

„Otakárku, ham, za maminku, za tatínka…,“ povzbuzuju bratra, aby se neřeklo, že má krkavčí ségru.

Ale místo toho, aby jedl jako normální člověk pusou, cpe si kaši do nosu a do uší. No jo, ty se bavíš, a já to pak za tebe schytám. „Počkej, nepatlej to tak, fuj, ty čunče!“ Oťas strčil obě ruce do talíře, kaši si matlá na hlavu. To mi udělal schválně!

„Máámí, máámí, pojď sem!“

„Co to vyvádíte? Eliško, to na něho nemůžeš dát pozor!“ zlobí se máma a uštědří mi křivý pohled.

„A proč já? Proč na něho mám dávat pozor já! Je to vaše dítě, ne moje!“

„Nebuď drzá, mladá dámo,“ ozval se táta a dal mi ořech za ucho.

„Auvajs, a to bylo za co? Oťas je trouba, co se neumí normálně najíst, ale schytám to já! To je ta vaše rodičovská spravedlnost!“

„To víš, děvenko,“ pousmál se táta takovým tím dospěláckým úsměvem, který nemám ani trochu ráda, protože vím, že mi nepřinese nic dobrého, „nevděk světem vládne. Vem si třeba takovou Johanku z Arku, vyhrála Francouzům bitvy, pak ji stejně zradili a prodali Angličanům.“

„A ti si ji pak upekli k čaji o páté,“ dodala jsem.

„Dámo, ty máš nějakou jedovatou slinu. Johanka z Arku byla neprávem upálena na hranici, však toho pak lidstvo litovalo a prohlásilo ji za svatou.“

Neříkala jsem, že je táta cvok? Už mi zase dělá přednášku z dějin. Ohrnula jsem nos.

„Mě upalovat nemusíš, ale za svatou mě klidně prohlásit můžeš, mám totiž s vámi a s Oťasem svatou trpělivost,“ odfrkla jsem.

„Hele, upaluj do školy, než ti vážně jednu břinknu. A ze školy hned domů, ty rozumbrado. Budeš hlídat Otakárka, jedeme s mámou za dědou. Musíme mu trochu uklidit byt, na všechno už nestačí,“ uzavřel táta náš plodný rozhovor.

To jsou celí oni, rodičové! Někdy mám pocit, že je mám, aby si pro mě vymýšleli další a další úkoly. Ach jo. Budu muset odpoledne hlídat Otakara, to zase bude den!

Kája

Hodila jsem si školní tašku na záda avyrazila směr škola. Musím trochu zrychlit, aby na mě Kája dlouho nečekala.

Kája je moje nejlepší kamarádka. Patříme ksobě jako velké Akmalému a. Zatímco já mám skoro jméno po královně, ona má opak jména jedné spisovatelky z19. století. Ta spisovatelka se jmenovala Karolína Světlá, Kája se jmenuje Karolína Tmavá.

Je vám jasné, co to bylo jednou unás ve třídě za buchec, když nás na to náš tříďas Mgr. Ladislav Čikl, zkráceno MLČ, upozornil. Naštěstí vlna veselí rychle opadla, nikoho totiž nebavilo na Káju volat Karolíno. Kája zůstala pro všechny jen Kájou.

Pravda je, že Štěpán, to je jeden šprt, co sedí vprvní lavici, měl tendenci jí zavést přezdívku Světluško. Nějak kní došel skrz to jméno Světlá. Na Káju to ale zkusil jen jednou. Když jí řekl Světluško, opáčila mu: Copak chceš, ty můj broučínku? Abylo vymalováno.

Kluci mu toho broučínka nechali pěkně vyzobat. Vtěláku při basketu na něho volali broučínku, hop do koše, čímž samozřejmě mysleli, aby dal koš balonem, ne aby se šel vyhodit mezi odpadky. Štěpánek sebou pak sekl na podlahu, kopal kolem sebe, vztekal se, takže musel tělocvikář zakročit. Štěpán iposměváčci pak dělali dřepy, až se jim kouřilo ztílek.

Od té doby se Štěpán sKájou zrovna dvakrát nemusí. Nepřátelé mých přátel jsou imí nepřátelé, takže ijá jsem se Štěpánem na válečné stezce.

Kája je děsně chytrá apohodová. Fakt. Chce mít ve všem jasno, atak si na internetu našla pár informací oté spisovatelce. Dokonce si od ní půjčila inějakou knížku, myslím, že se to jmenovalo Kříž upotoka, nebo tak nějak. Bylo to onějaké holce, co musela zlomit rodové prokletí, což se jí láskou avěrností ke svému nezdárnému muži podařilo.

Káju to celkem bavilo, ale mě to až tak moc nebralo. ZKáji se pak stala fanynka Karolíny Světlé. Říkala, že se tak vlastně vůbec nejmenovala, že to byl jen její umělecký pseudonym, že její vlastní jméno bylo Johana Mužáková, ale že se svým chotěm moc šťastná nebyla, atak se zaláskovala do Nerudy, toho básníka, co má vPraze ulici Nerudovku, kterou se chodí na Hrad.

Jo, aže prý měla kámošku Boženu Němcovou, ale stou se pak trochu pohádaly. No astím Nerudou to asi až tak moc žhavý nebylo, Mužáková zůstala se svým Mužákem, odstěhovala se na vesnici apsala knížky.

Káju to doopravdy nadchlo. Já si ale myslím, že se jí ten příběh líbí hlavně proto, že se Světlá nerozvedla. Abyste tomu rozuměli, její rodiče rozvedeni jsou. Když byla Kája malá, její máma se taky zamilovala arozhodla se, že půjde za hlasem svého srdce. Jenomže ten hlas srdce nějak ochraptěl, či co, oKájinu mámu přestal mít zájem anechal je obě na ocet. To jako že od nich odešel. Zpět ktátovi se už nemohly vrátit, protože ten už se stihl znovu oženit.

Kája se do té Světlé úplně zbláznila. Začala se česat jako ona. Vepředu to měla ulízané, vzadu si vlasy splétala do drdolu ve tvaru vánočky. Vůbec jí to neslušelo, atak jsem jí řekla, že vypadá jako reklama na kypřicí prášek. Naštěstí se neurazila, uznala, že mám pravdu, přesto se na Světlou česala dál.