Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lenka Rožnovská

HORSENKY

Hříbátko Mia

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6252. publikaci

Lenka Rožnovská (www.lenkaroznovska.cz)
Ilustrace Martina Pavlová (www.MartinaPavlova.com)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2016

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Martina Pavlová

ISBN 978-80-271-9250-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9249-6 (pdf)
ISBN 978-80-247-5829-9 (print)

Předmluva

Ahoj, jmenuji se Danča a jsem horsenka. My horsenky jsme tři. Já, Bára a Nika. Horsenkami nás nazval strýc Pavel, který chová koně. Je to z anglického horse, což znamená kůň. A horsenky jsme proto, že jezdíme na koních.

Vlastně, chtěly bychom…

Nejbáječnější den v roce

Někdo by řekl, že nejbáječnější den v roce je 24. prosinec, protože jsou Vánoce. Lidé jsou na sebe hodní a dávají si dárky. U nás doma jsme na sebe hodní pořád. A když přijde na věc, tak nějaký ten dárek dostávám každý den. Vážně, přísahám na pihu, co mám pod levým okem.

Jasňačka, že to nejsou kupované, zabalené a mašlí ověnčené dárky. Dárky, které si dává naše rodina, jsou „jako“ dárky. Třeba včera se mě táta zeptal, jestli chci ochutnat letecké pusinky. To se ví, že jsem chtěla.

Můj táta pracuje jako tlumočník, umí pět světových jazyků a často létá letadlem po světě. Myslela jsem si, že mu z poslední cesty zbyly nějaké sladkosti, které se dávají v letadle. To jsem si ale dala! Už jsem se mlsně olizovala a dělala si chutě na cukrovou laskominu, když tu vidím, jak si táta políbil ruku a tu pusu pak foukl směrem ke mně.

„Jedna sladká letecká pro mou milovanou Danču. Chytej!“ zahalekal a ušklíbl se, když viděl, jaký jsem udělala zklamaný obličej.

„Tatííí, to je nefér!“ durdila jsem se. Naštěstí mi přišla na pomoc máma a můj mlsný jazýček pomstila.

„Za leteckou pusu si zasloužíš jeden kulihrášek,“ řekla, přitočila se k němu a pak mu prsty cvrnkla do ušního lalůčku. Cvrnk.

„Au, co to děláš?“

„Kulím ti hrášek do ucha. Jak tě znám, tatínku, ušiska sis včera nemyl, takže ti v té špíně hrášek vyklíčí.“

„Jéje, a pak vyroste a bude mu z uší trčet do všech stran. Možná mu tím hrachem obroste celá hlava,“ přidala jsem se.

Táta se zatvářil spokojeně.

„Tak to jo. To si dám líbit. Alespoň mi nebude na hlavu zima, budu mít čepici, jakou svět neviděl.“

„A až budeš mít hlad,“ přitakala maminka, „postačí, když si z hlavy utrhneš pár hrachových lusků, a já ti uvařím hrachovou polévku.“

Táta mlaskl a všichni jsme se rozesmáli.

Tak takové to u nás je. Ať je svátek nebo pátek, stále si něco nadělujeme. Nejčastěji je to smích. Ale nejlepší nadílky se mi dostalo 21. března. A proto tento den slavnostně vyhlašuji za nejbáječnější den mého života.

Co jsem to vlastně dostala

Asi si lámete hlavu, co že jsem to vlastně dostala, když mluvím o nejbáječnějším dnu. Napovím vám: 21. březen je první jarní den. Už víte? Ale ne, nebyly zrovna Velikonoce a já nedostala od táty pomlázkou našupáno. Z toho bych se tolik neradovala. Napovím vám jinak a dám vám druhý pokus na hádání. Na jaře se rodí mláďata…Takže? Dostala jsem… Správně! Mládě!

Vlastně ne tak úplně. Nedostala jsem ho hned. Nejdřív mi přišla zpráva. Mobil mi pípnul během druhé vyučovací hodiny, zrovna jsme měli čtení.

Honza Havránek, to je jeden kluk, co špatně vidí, a tak nosí brýle se silnými dioptriemi, právě četl básničku Vodník od Karla Jaromíra Erbena: „A nad topolem podél skal zelený mužík…“ Pipipíp. Dořekl za Havránka můj mobil a celá třída se mohla smíchy potrhat. Smála se i paní učitelka Sovová, která ale většinou nesnáší, když si někdo zapomene před vyučováním mobil vypnout.

„Čí vtipálek to byl?“ zeptala se a já musela s pravdou ven. Přihlásila jsem se a začala koktat omluvu a ujištění, že mobil hned vypnu.

„Souhlasím, Dančo, i když být tebou, tak si nejdřív zprávu přečtu, třeba je pro tebe moc důležitá.“

Překvapeně jsem zírala na Sovici, tak jí totiž přezdíváme. Kupodivu se netvářila nijak nasupeně, spíš se očima usmívala, a tak jsem zprávu rozklikla. Psal mi strýc Pavel, stálo tam: KOBYLAMAMALYBOK.

Zpráva mě tak překvapila, že jsem si ani neuvědomila, že ji čtu znovu a tentokrát nahlas.

„Prosím?“ podivila se paní učitelka. „Cos to říkala?“

Pokrčila jsem rameny.

„Promiňte, to ta zpráva. Vůbec jí nerozumím.“

„Slyšela jsem dobře, že říkáš kobyla má malý bok?“

Mlčky jsem přikývla. Sovice přistoupila k tabuli a větu na ni napsala. „A zdalipak víš, co to je, Dančo?“

„Kdyby to věděla, tak by se netvářila jak kanál před výplachem!“ křikl Beneš a třída se zase začala smát. Já se nesmála. Jednak jsem nevěděla, jak se takový kanál vlastně tváří, a pak, jeho přirovnání mi přišlo trochu nechutné.

I Sovice dělala, že si Beneše nevšimla, začala vysvětlovat mou tajuplnou esemesku.

„Jedná se o takzvaný palindrom, čili větu, kterou můžeš číst zleva doprava či zprava doleva a její význam bude stále stejný.“

Hvíízd. Někdo ze zadních lavic obdivně zahvízdal. Nevěděla jsem, kdo to byl, ale Sovice ho svým orlím zrakem zmerčila. Byl to Filip Nováček. A hned mu za to napařila domácí úkol navíc. Musel opsat tři sloky té básničky od Erbena, kterou jsme četli.

„Paní učitelko, ne, prosím neee,“ smlouval Filip, „dneska hrajeme důležitý fotbalový zápas a večer budu unavený.“

Jenomže už mohl vědět, že výmluvy na paní učitelku moc neplatí. Povytáhla obočí a jen suše řekla, že si to měl rozmyslet dřív, než se začal chovat jako nějaký nevycválaný fanoušek.

„Budu brečet,“ zaúpěl Filip, ale my jsme věděli, že nebude, že to jenom dělá.

Sovice vztyčila prst a s potutelným úsměvem řekla: „Leč Erben nebrečel…“ A po krátké odmlce vysvětlila: „To je prosím taky palindrom.“

Rychle jsem si větu přeříkala pozpátku a fakt, měla pravdu, znělo to úplně stejně.

Jméno pro hříbě

Zprávu strýce Pavla jsem pochopila až doma, když jsem zapnula počítač. Strýc mi poslal vysvětlující mail. Stálo vněm:

Nazdar, Dančo,

doufám, že ti docvakla moje zpráva. Marjánka má hříbě. Je to holka. Je moc hezká, ale mohla být oněco větší. Asi se bude jmenovat Maluša. Posílám ti první fotky. Doufám, že se brzy stavíš. Potřebuji pomocníka na kydání hnoje.

PaP

To PaP znamenalo pa Pavel. Vyprskla jsem smíchy, Pavel je stejně veselá kopa, jako je můj táta. Anení se čemu divit, oba jsou ze stejného hnízda, jsou to bratři. Táta je ten dříve narozený. Pavel je opatnáct let starší než já, atak mu nemusím říkat strýčku, ale normálně ho oslovuji Pavle.

Zatímco můj táta studoval cizí jazyky, Pavla zaujaly jazyky zvířecí. Tedy, ne jenom jazyky zvířat, to se ví, ale ijejich celá těla, je totiž veterinářem, zvířecím doktorem.

Pavel bydlí na statku vÚdolíčku, knám to je dost daleko. Musí se dvakrát přestupovat na autobus apak se jde ještě kus cesty. Na statku má ordinaci pro své milované. Mezi jeho miláčky patří iMarjánka. Ne, není to žádná jeho holka, ikdyž by mi nevadilo, kdyby si Pavel konečně nějakou slečnu našel ajá tak měla tetu. Marjánka je kobylka anarodilo se jí hříbě.

Stáhla jsem si fotky hříbátka aštěstím se mi zatajil dech. Nově narozená klisnička vůbec není malá, je tak akorát. Aještě poroste. Jaké že jí to chce dát jméno? Maluša. Fuj! To se kní vůbec nehodí. To jméno pasuje kteleti, ne khříběti. Okamžitě to musím zarazit. Vyťukala jsem Pavlovo číslo. Ozval se po třetím zazvonění.

„Zdravím tě, krásko, tak co, jak se ti líbí?“

„Ahoj, Pavle, líbí. Ta se Marjánce povedla, viď?“

Pavel přitakal: „Jo, povedla, však máš Marjánku vidět, jaká je zní pyšná máma. Hříbě už stojí asaje mléko. Musíš se přijet podívat.“

„Jasňačka. Děsně se těším.“

„Pavle, to je pitomácký jméno.“