Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Josif Piljušin

Rudý snajpr na východní frontě
Paměti Josifa Piljušina

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6159. publikaci

Odpovědná redaktorka Danuše Martinová
Přeložil Lubomír Sedlák

Sazba Vojtěch Kočí
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 264
První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

Copyright © Yosif Pilyushin 2010
Czech language edition © Grada Publishing, a.s., 2016

First published in Great Britain in 2010 by
Pen & Sword Military
an imprint of
Pen & Sword Books Ltd, 47 Church Street, Barnsley, South Yorkshire, S70 2AS

Kniha byla přeložena z originálu Red Sniper on the Eastern Front.
The Memoirs of Joseph Pilyushin
vydaného nakladatelstvím Pen & Sword Books Limited, Barnsley, South Yorkshire, UK.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-9106-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9105-5 (pdf)
ISBN 978-80-247-5658-5 (print)

Seznam ilustrací

Josif Piljušin

Návrh na udělení Řádu rudé hvězdy Josifu Piljušinovi

Piljušinova pracovní karta z továrny ve Frunze, kde pracoval v letech 1945 až 1950

Výcvik odstřelovačů

Instruktor odstřelovačů vyznamenaný Medailí za statečnost

Vyznamenaní odstřelovači 32. armády

Odstřelovači 104. střelecké divize vyfotografovaní 15. března 1943

Odstřelovači na karelské frontě

Odstřelovač v palebném postavení

Odstřelovači v palebných postaveních v různých ročních obdobích

Odstřelovač 104. střelecké divize 19. armády pózující se svou puškou

Odstřelovač vyznamenaný Řádem rudé hvězdy

Úvodní slovo překladatele
z ruského jazyka do anglického

Před sebou máte upravenou verzi pamětí odstřelovače Rudé armády Josifa Josifoviče Piljušina, které byly poprvé publikovány v roce 1958 pod názvem U stěn Leningrada (U zdí Leningradu). Nedávno vyšlo jejich již čtvrté vydání, tentokrát jako Snajper Velikoj Otěčestvěnnoj vojny (Snajpr za Velké vlastenecké války), což výmluvně vypovídá o trvající popularitě tohoto díla v Rusku.

Piljušin coby typický veterán druhé světové války zde prozrazuje o sobě a svém životě ještě před jejím vypuknutím jen velmi málo, z jeho pamětí se pouze dozvídáme, že se narodil v Bělorusku, měl ženu a dva malé syny a do roku 1941 pracoval v jedné leningradské továrně.

Piljušin ve skutečnosti spatřil světlo světa v roce 1903 v běloruské vesnici Urbanovo, takže když Němci napadli jeho zemi, bylo mu už osmatřicet let. Do Rudé armády byl odveden v roce 1926 a po propuštění do zálohy se přestěhoval do Leningradu, kde pracoval jako svářeč ve zbrojovce Krasnyj Arsenal. Střílet se podobně jako řada jiných mladých lidí v Sovětském svazu naučil coby člen Osoaviachimu, což je zkratka názvu Obščestvo sodějstvija oboroně, aviacionnomu i chimičeskomu stroitělstvu (Общество содействия обороне, авиационному и химическому строительству), organizace s celostátním působením, která nabízela základní vojenský výcvik v takových činnostech, jako bylo létání, střelba nebo seskoky padákem; zdá se ovšem, že žádným speciálním odstřelovačským výcvikem zde Piljušin neprošel.

Do války každopádně odešel v červenci 1941 jako příslušník narychlo sestaveného praporu dělníků, který byl mobilizován, aby bránil Leningrad; on sám píše, že se tato jednotka stala součástí 105. samostatného střeleckého pluku, neuvádí však, pod kterou konkrétní divizi národní domobrany pluk spadal. Většinu svých válečných let Piljušin stejně strávil v řadách 14. střeleckého pluku, který nesl název Rudý prapor a náležel k 21. divizi NKVD, později přejmenované na 109. střeleckou divizi.

Oficiálně tento sovětský voják zastřelil celkem 136 nepřátel a jeho mimořádné schopnosti odstřelovače byly oceněny udělením Řádu rudého praporu.

Celou svou válečnou službu strávil pouze při obraně přístupů k Leningradu nebo v zákopech kolem tohoto města, což bylo na příslušníka Rudé armády nezvyklé. Začátkem roku 1944 byl z fronty stažen kvůli zranění, které utrpěl na téměř stejném místě, kde se v roce 1941 poprvé zúčastnil bojů, což vytváří jakousi jedinečnou symetrii, pokud se jeho zapojení do války týče.

Po roce 1945 se Piljušin vrátil do zbrojovky Krasnyj Arsenal, v polovině padesátých let však následkem svých válečných zranění zcela oslepl, a protože už nemohl dál pracovat, rozhodl se nadiktovat své paměti.

Existuje několik důvodů, proč se tato kniha již léta těší v Rusku velké popularitě. Zaprvé je překvapující – vezmeme-li v úvahu, kdy poprvé vyšla, tedy v roce 1958 –, že obsahuje málo frází a prázdných slov, tak typických pro tehdejší komunistický režim a stranické propagandisty. Piljušin je samozřejmě své vlasti naprosto oddaný, ale když se zmiňuje o úspěšné obraně Leningradu, připisuje ji vojákům a občanům tohoto města, nikoli komunistické straně nebo nejvyššímu armádnímu velení. Za druhé se autor často vyslovuje o tomto městě a jeho obklíčených obyvatelích s úctou a podává nám živý obraz o jejich strašlivém utrpení. Třetím důvodem, proč má tato publikace ve své zemi tolik příznivců, je téměř lyrický způsob, jakým popisuje přírodu, což je v ostrém kontrastu s hrůzami války a zkázou, kterou přináší. A konečně je třeba také říci, že Piljušinovy paměti nepojednávají jen o něm samotném, ale stejnou měrou i o jeho kamarádech, spolubojovnících, a že jeho vyprávění o zmrzačení či dokonce smrti těchto vojáků nebo i jeho vlastních rodinných příslušníků je velice působivé.

Ruský originál této publikace obsahoval jisté nepřesnosti nebo i přikrášlení, která jsem pro anglickou verzi buď upravil, nebo rovnou vyškrtl. Piljušin se například opakovaně zmiňuje o tom, že v létě roku 1941 čelil „nepřátelům se samopaly“, ve skutečnosti však v té době byly podobné zbraně v německé armádě ještě vzácností, mívali je pouze výsadkáři a velitelé čet nebo družstev, zatímco běžní pěšáci byli vyzbrojeni převážně karabinami Mauser 98k. Pokud jsem to považoval za nutné, na příslušných místech původního textu jsem provedl potřebné úpravy, a kvůli rozsahu díla jsem také odstranil několik odbočení od hlavního příběhu.

Na závěr bych chtěl vyjádřit poděkování Rupertu Hardingovi z nakladatelství Pen and Sword za to, že mne pověřil překladem této knihy, zaslouží si jej však i Pamela Covey, jejíž pečlivé redigování, korektorská práce a pozornost věnovaná detailům výrazně zlepšily celkový konečný výsledek rukopisu.

Kapitola první

Můj první výstřel na nepřítele

Leningrad…

Ulice i náměstí byly zality sluncem a na pozadí modré oblohy jasně zářily věžičky zlatisté barvy, zatímco zahrady i parky bujely čerstvou zelení a hýřily barvami. Byl jsem svědkem všech těchto úkazů už mnohokrát předtím, ale teď mi krása rodného města připadala jako obzvláště mimořádná.

Třiadvacátého července roku 1941 jsem v poledních hodinách, tak jako ostatní noví odvedenci, pochodoval ulicemi Leningradu na frontu, a to konkrétně směrem k řece Narvě. Rozhlíželi jsme se kolem sebe, hleděli na domy i parky, a v duchu se loučili se svými domovy a rodinami. Narvská brána pomalu mizela v dáli za námi, ale my se stále ještě otáčeli za městem.

Bezprostředně poté, co jsme dorazili do našeho cíle, jsme se stali součástí 105. samostatného střeleckého pluku, který se shromažďoval v jedné hezké vesničce. Ještě té noci pak dostal náš útvar za úkol zaujmout bojová postavení, takže jsme vyrazili ke břehům Narvy. Jak velitelé, tak ostatní příslušníci Rudé armády tiše kráčeli vpřed, zbraně připravené k výstřelu.

Vojín Petr Romanov a já jsme postupovali po břehu řeky a prodírali se nízkým porostem, přičemž Petr šel přede mnou tak kradmo, že ani jedna větev nezašustila a z těch suchých pod jeho nohama ani jedna nezapraskala. Kdykoliv jsem se naopak já otřel hlavou či ramenem o keře nebo neopatrně rozšlápl nějaký klacek, Petr se zastavil, otočil a procedil mezi zuby „Ticho!“, přičemž měl široké čelo svraštělé hrůzou.

Když jsme dorazili na místo, které nám určil velitel, zalehli jsme pod nízko rostoucí vrbu. Dole pod námi tekla širokým proudem řeka.

Tajemné ticho lesa bylo znepokojující, při sebemenším šustotu jsme okamžitě nastražili uši. Všechno kolem mě se zdálo být nezvyklé, dokonce i ta obloha plná hvězd vypadala, jako by visela jen těsně nad korunami borovic. Ptáci už dávno zmlkli, pouze odkudsi z žita se ještě monotónním hlasem zas a znovu ozýval nějaký živý tvor.

Nad řeku a okolní louky se pomalu zvedl tenký závoj ranní mlhy. Na okraji lesa, ukrytá v porostu, spustila své tklivé houkání hrdlička, v březovém háji začala švitořit straka a svýma veselýma očkama nás sledovala veverka, hlavičku nakloněnou k jedné straně, hlasitě brebentíc a přeskakujíc z větve na větev.

Za rozbřesku se objevil velitel naší roty nadporučík Kruglov. Zalehl do trávy vedle Romanova, aniž by spustil zrak z osamělého stavení na druhém břehu řeky. Vypadalo to, že chalupa je prázdná, opuštěná, její okna a dveře byly dokonce zabedněné.

Najednou jsem však zahlédl, jak se pomalu otvírá branka v plotě, kterým byl obehnán dvůr stavení. Vynořila se v ní vysoká žena, zastavila se a rozhlížela kolem sebe. Na sobě měla dlouhou černou sukni a halenku s nezvykle širokými proužky a přes ramena vahadlo, na jehož obou koncích visel koš s prádlem. Vzápětí se vydala přes malé políčko rovnou k řece. Když došla na břeh, jeden z těch košů položila do trávy, zatímco s druhým pomalu sestupovala k vodě.

Díval jsem se na ni a vybavil si své rodné Bělorusko, kde si i moje matka mnohokrát naložila na ramena takovéto vahadlo s koši a zamířila k řece Sorjance, aby zde prala. „Kde teď asi je?“ říkal jsem si. „Zůstala v Bělorusku, i když jej obsadili Němci, nebo se jí podařilo společně s ostatními uprchnout?“ Vzpomněl jsem si zároveň s bolestí v srdci i na svou vlastní rodinu, kterou jsem nedávno zanechal v Leningradě: „Co teď asi dělá moje žena a děti? Jak se jim vede?“

Vybavil jsem si ono časné červnové ráno, kdy na dveře mého bytu zaklepal kurýr z oblastní vojenské komise (Raivoenkomat) a předal mi předvolání, podle něhož jsem se měl okamžitě dostavit na příslušné shromaždiště. Rychle jsem si tedy zabalil věci a zastavil se nakrátko před zavřenými dveřmi ložnice. Strašně jsem chtěl ženu a děti ještě jednou vidět, prohodit s nimi před svým odchodem pár slov, ale ve chvíli, kdy jsem vzal za kliku, jsem své vnitřní pocity potlačil, zase ji pustil a rázně od pokoje odešel.

Mé úvahy přerušil tlumený hlas velitele Kruglova. „Soudruzi, ta žena z nějakého důvodu s praním prádla nijak nepospíchá. Podívejte se sami.“ Pak se odplazil na kraj lesa.

Žena stála na břehu řeky, oči si rukou chránila před sluncem a hleděla přes řeku naším směrem. Romanov i já jsme se pozorněji zadívali do její tváře, on svým dalekohledem, já zaměřovacím dalekohledem na mé pušce; viděli jsme protáhlý a poněkud vyzáblý obličej, nos a bradu měla ostře řezané a oči blízko sebe, až mi to připomínalo lišku.

Vypadalo to, že ji nic nezneklidnilo. Sedla si na bobek, z koše vytáhla tenký provaz, na jehož jednom konci bylo závaží, a obratně jej hodila do vody. Pak z koše jednou rukou vyndala kus nějakého oblečení a pomalu jej začala prát, zatímco kolem druhé ruky si začala pečlivě omotávat tu šňůru. Ve chvíli, kdy se vynořilo závaží na jejím konci, hodila mokrý kus prádla zpátky do koše, provaz si strčila za blůzku a vystoupala trochu nad úroveň řeky. Ještě jednou se podívala směrem k nám, pak si bez větší námahy opět dala na ramena vahadlo s koši a urychleně, krokem typickým spíše pro muže, se vrátila do chalupy.

Kruglov se připlazil zpět k nám: „Tak co si o tom myslíte?“

„Je to všechno velmi podezřelé, soudruhu veliteli,“ odpověděl Romanov.

„Jsem stejného názoru… ale nesmí nás nikdo spatřit. Musíme jen pokračovat v pozorování.“

„Ta žena však může odejít.“

„Žádné strachy, několik našich lidí je i naproti, v té vesničce.“

Žena mezitím došla k plotu u stavení, nadzvedla petlici branky, nenápadně se rozhlédla kolem a poté, co zřejmě nezaregistrovala nic mimořádného, vešla do dvora. Tam odhodila koše s prádlem k vnitřní straně plotu a rychlými kroky pospíchala ke dveřím chalupy.

Romanov si tiše hvízdl a poznamenal: „Ty zatracená německá paničko, tys musela překonat dlouhou cestu, abys mohla prát v ruské řece,“ a vzápětí rychle dodal: „Podívejte, soudruhu veliteli, ta pradlena vztyčuje anténu!“

Petr Romanov byl spojař, v civilním životě však pracoval jako učitel němčiny. Jeho mohutná postava připomínala vesnického kováře, ale díky své inteligenci a srdečnosti neměl vůbec žádný problém vycházet s ostatními lidmi, takže snadno navazoval přátelství. Měl však jednu vadu – příliš všechno prožíval, a tak i teď byl napjatý jak tětiva a vypadalo to, že je připravený ihned se vrhnout přes řeku na druhý břeh.

„Klid, Romanove,“ řekl Kruglov a položil mu ruku na rameno. „Ten německý průzkumník nahlásí nadřízeným jen to, co viděl, tedy že se v místě nenacházejí žádní Rusové, že překonání řeky je možné a že voda je té a té hloubky. Přesně taková situace nám vyhovuje.“

Viktora Vladimiroviče Kruglova, jak znělo celé jméno našeho velitele, jsme měli rádi hned od prvního setkání s ním. Jeho snědý a trochu podlouhlý obličej vyzařoval jakýsi vnitřní klid, zatímco velké modré oči, husté obočí, pevné rty a až absurdně bílé zuby mu dodávaly mladistvého vzhledu a na všechny kolem okamžitě zapůsobily nesmazatelným dojmem.

Na hrudi nosil vojenská vyznamenání – z toho, co se říkalo mezi řadovými vojáky, bylo zřejmé, že bojoval proti Finsku a už se také zúčastnil několika střetů s německými okupanty.

Zatímco jsem poslouchal, co Kruglov říká, ostřížím zrakem jsem sledoval protější břeh, protože jsem měl strach, že propásnu nepřítele, který přece musí být někde poblíž.

Najednou k nám odtamtud dolehl zvuk motorů a brzy nato jsme uviděli, jak přes pole uhánějí Němci na motocyklech, celkem jich bylo deset. „Zdravíme,“ říkal jsem si v duchu. „Tak tohle je naše první setkání. Kolik takových nás v budoucnu ještě čeká?“ Mimoděk jsem pevněji sevřel pušku a podíval se na velitele, jehož tvář byla netečná, ale oči mu hořely zlomyslnými plamínky.

„Tak teď jste byli svědky toho, jak náš nepřítel postupuje,“ vysvětloval nám. „Nejprve vyšlou jednoho zvěda s vysílačkou a za ním přijede průzkumný oddíl na motorkách.“

Pak na nás Kruglov upřel přísný pohled a pokračoval: „Varuju vás – nepadne ani jeden výstřel, dokud nevydám příslušný rozkaz.“ Pak se odplížil k místu, kde měl v lese stanoviště signalista.

Němečtí motocyklisté mezitím dojeli téměř až k řece, kde vypnuli motory, ale zůstali na svých strojích sedět a začali bedlivě zkoumat protější břeh. Pak z nich jeden po druhém seskočili a se samopaly připravenými ke střelbě sestupovali k vodě.

Romanov do mne dloubl loktem a zašeptal: „No to snad ne! Ty svině se rozhodli, že překročí řeku na naši stranu?“

„Jak to mám vědět? Musíme čekat na povely…“

Nepřátelští vojáci opatrně sestoupili až k samému okraji řeky, kde si z opasků sundali polní lahve a nabrali si do nich vodu.

Romanov procedil mezi zuby: „Ech, kdybychom tak ty jejich břicha mohli naplnit něčím jiným!“

„Všeho do času…,“ prohodil jsem.

Zvědavě jsme si ty motocyklisty s tvářemi a uniformami zaprášenými z cest prohlíželi. Na pevně utažených opascích měli zavěšené granáty s dřevěnou násadkou zvané „šťouchadla na brambory“ a na hlavě ocelové přilby, jejichž okraj jim sahal téměř do úrovně očí. Mé svědomí mi velí přiznat se, že z jakéhosi důvodu jsem tehdy k německým vojákům nenávist ještě nepociťoval, ta se dostavila až o něco později, když jsem se stal svědkem smrti mých spolubojovníků a brutální krutosti fašistických popravčích.

Na obloze vysoko nad námi se mezitím odehrával letecký souboj. Nepřátelský stroj, zahalený do oblaku černého kouře, nakonec začal prudce klesat k zemi. V tu chvíli se od hořícího letounu oddělila černá tečka, přešla do pádu a pak jako by se na chvíli zastavila, zatímco se nad ní objevil vrchlík padáku, pod nímž se ze strany na stranu houpal pilot a snášel se pomalu dolů.

Já i Romanov jsme to, co se na nebi dělo, sledovali se vzrušením; čas od času jsme se navzájem dloubali do boků a něco pronesli, hlavně ale pevně doufali, že naši piloti v tom zápase s nepřátelskými messerschmitty zvítězí. Také německé průzkumníky na motorkách souboj nad jejich hlavami zaujal. Zdálo se, že jsou překvapeni, jak pouhých několik ruských letadel odvážně útočí na ty, kterých bylo víc. Chvíli mezi sebou o něčem debatovali, pak opět nasedli na své stroje a kvapně odjeli.

Romanov se ke mně znovu obrátil: „Nediv se tomu, co ti teď řeknu, ale už brzy dojde k bitvě… a kdo ví, kdy budeme mít zase příležitost si spolu v klidu a pohodě promluvit.“

Podíval jsem se mu do očí, které byly vřelé a plné důvěry, načež vyndal z kapsy své polní blůzy fotografii a ukázal mi ji; byl na ní asi pětatřicetiletý muž, jehož obličej se Petrovu velmi podobal – stejně láskyplný pohled, hladké vysoké čelo a ostře vystupující brada. Snímek jsem mu vrátil a zeptal ho: „To je tvůj otec?“

„Ano… ale nikdy jsem ho neviděl. V roce 1914 odešel do války a já se narodil zhruba až o měsíc později. Matka mi později řekla, že padl v roce 1917 na břehu právě této řeky, tak asi dokážeš pochopit, jak se teď cítím, prostě odtud nemohu nikam ustoupit ani o krok.“

Romanov byl viditelně vzrušený a poslední slova pronesl poněkud hlasitěji, neboť nadporučík Kruglov, ležící poblíž, všechno slyšel a hned zareagoval: „A kdo ti řekl, že od téhle řeky budeš ustupovat?“ Na to už Romanov neodpověděl, zato pokračoval náš velitel: „Budeme tady bojovat za naše otce a bratry, kteří za nás zvítězili na těchto polích za občanské války, a budeme tady bojovat taky za sovětskou vládu.“

Uplynula nějaká chvíle a z protějšího břehu se opět ozval zvuk motorů. Vzápětí jsem spatřil novou skupinu mužů na motocyklech, kteří pospíchali k řece, v jejich čele však tentokrát jelo obrněné vozidlo.

Obrněnec zastavil u chalupy a pomalu z něj vystoupili dva důstojníci; v tu chvíli jim vyšel naproti vysoký chlápek, který měl na sobě taky důstojnickou uniformu. Pozoroval jsem ty Němce svým dalekohledem na pušce a ve vysokém důstojníkovi okamžitě podle tváře poznal „ženu“, která ráno měřila hloubku vody v řece. Teď ukazoval směrem k nám a důvěrně něco sděloval svým kolegům, kteří se každou chvíli dívali do rozložených map. „Brzy dorazí i jejich čelní oddíly,“ pomyslel jsem si.

Už si nevzpomínám, jak dlouho tehdy to čekání trvalo, ale pak se najednou nedaleko mne ozval výstřel a vzápětí bylo ticho nad řekou Narvou přerváno střelbou ze samopalů i pušek.

Rychle jsem si vybral svůj cíl, onoho vysokého důstojníka, bez váhání zamířil a poprvé zmáčkl spoušť. Němec se prudce zakymácel, pak pomalu klesl na kolena a nakonec na ruce. Opřel se o zem a pokusil zase vstát, ale nebyl už schopen svou ztěžklou hlavu zvednout. Po posledním pokusu něco se sebou udělat upadl nemotorně na břicho, ruce rozpažené každou na jednu stranu.

Díval jsem se na svého prvního Němce, kterého jsem zabil, ale nepociťoval jsem žádné uspokojení, jen jistou otupělou lítost nad tím člověkem. Už jsem ostatně nestřílel na terče, jako tomu bylo v branné organizaci Osoaviachim, nýbrž na živou bytost. Tohle všechno se mi promítlo v hlavě rychlostí světla, přesto jsem automaticky hned začal hledat nový cíl, abych mohl v započaté činnosti pokračovat.

Když už se bitva chýlila ke konci, svolal nás Kruglov k sobě a podrážděným tónem, který jsme nechápali, zařval: „Kdo vypálil první ránu?“

Zatímco my slavili bojový úspěch, velitel nám zuřivě nadával: „Chápete, čeho jste se dopustili? Mohli jsme jich tady zlikvidovat daleko víc, kdybyste se řídili mými rozkazy.“

Vojín Gerasimov, který stál vedle mě, zhluboka vzdychl, udělal krok vpřed a aniž se na Kruglova podíval, pronesl svým hlubokým barytonovým hlasem: „Když já už jsem to nebyl schopen nervově vydržet, soudruhu veliteli.“

Kapitola druhá

Úspěšná léčka

Když se náš útvar toho večera vrátil do tábora, který sloužil jako ubikace pluku, byl tam již vykopaný a poté pečlivě zamaskovaný hluboký zákop. Ostatní vojáci zrovna večeřeli, tlumenými hlasy probírali, co se ten den událo, umývali si misky, plnili polní lahve čerstvou vodou nebo kontrolovali své zbraně.

V noci jsme spali velmi neklidně, vždyť jsme byli v přední linii; každý z nás se několikrát vzbudil a s obavami naslouchal vzdálenému dunění dělostřelecké palby, které přicházelo ve směru od města Kingisepp. Z našeho postavení však nebylo slyšet ani hlásku, vše se tady dělo tiše, bez mluvení. Strážní ostražitě přecházeli sem a tam, přičemž zrak měli neustále upřený na protější břeh řeky, kde se podle očekávání měl objevit nepřítel.

Mnozí vojáci spali na holé zemi, pušky pevně přitisknuté k hrudi, a spánek to byl „na vodě“, byli prostě připraveni každou chvíli vstát a jít do boje. Ti, kteří spát nemohli, posedávali ve skupinách a šeptem mezi sebou diskutovali – vzpomínali na továrny a kolchozy, kde pracovali, i na své rodiny. Hluboko ve svých nitrech jsme všichni měli strach, i když jsme se snažili nemyslet na nebezpečí, která nám hrozila.

Z oblohy se náhle snesl slabý hukot motorů. Na východ, tedy na Leningrad, mířila letadla.

„Už se plazí, hadi jedni, a kdo ví, možná shodí nějakou bombu i na můj dům,“ řekl Romanov.

Pocítil jsem ostrou bolest na srdci a zároveň si uvědomil vlastní nemohoucnost. Už jsem nebyl schopen dál zůstat v klidu, a tak jsem začal chodit sem a tam podél zákopu a kouřil přitom jednu cigaretu za druhou. Venku nádherně zářila „bílá noc“1, ale všude kolem bylo slyšet burácení letounů.

Uplynulo několik dní. Čas jsme trávili dalším hloubením a zpevňováním zákopu pomocí lopat a sekyr. Na protějším břehu řeky Narvy došlo k pár střetům s nepřátelskými skupinami průzkumníků, ale jen drobným – vypadalo to, jako by nám protivník dával možnost přivyknout životu v přední linii, než udeří plnou silou.

Sledoval jsem pozorně spolubojovníky kolem. Každý se před bitvou choval jinak, někteří donekonečna kontrolovali své zbraně, jiní si pečlivě upravovali vybavení, další si zapalovali jednu cigaretu od druhé a pár jich i tvrdě spalo.

Na druhém břehu řeky Narvy vládl klid, tak jako v den našeho příchodu do tohoto místa. Díval jsem se každou chvíli na hodinky a čekal, kdy dorazí s čerstvou poštou Viktorov, kurýr velitele útvaru. Někde v dáli za lesem, směrem k městu Narva, se ozývaly zvuky připomínající hřmění, následované rachocením výstřelů z pušek, až se nakonec vše slilo do jednoho nepřetržitého dunění bitvy.

V zákopu stáli u těžkého kulometu dva vojáci, které jsem neznal. Jeden z nich, ten starší, se pohyboval rozvážně, zatímco druhý, mladý chlapík, byl jeho pravý opak – prostě a jednoduše nervózní.

Starší voják se zasmál: „Copak, Gríšo, snad nemáš strach?“

„Samozřejmě, že mám, strýčku Vasjo, vždyť takovéhle zvuky slyším poprvé v životě.“

„Už brzo je budeš slyšet až moc, užiješ si jich dosyta…“

S těmito slovy si Vasja lehl na záda, přes hlavu přetáhl kabát a vzápětí se zpod něj začalo ozývat chrápání.

Kurýr Viktorov mi toužebně očekávané zprávy z Leningradu bohužel nepřivezl, a tak jsem se celý skleslý zase vrátil na velitelské stanoviště.

Romanov spal pod širokými větvemi smrku, světle hnědé kadeře vlasů rozhozené po vysokém čele, takže částečně zakrývaly jeho snědou tvář; na sobě měl novou polní halenu barvy khaki, která jej dělala mladším. Vedle něj ležel politický komisař Vasiljev, ten ale nespal, četl si při světle baterky dopis, který právě dostal od své manželky. Natáhl jsem se vedle něj.

Vasiljeva jsem často potkával už před válkou, vzájemně jsme se znali, protože jsme pracovali ve stejné továrně. Doslova pár dní před vypuknutím války se oženil a teď, když se člověk díval, s jakou radostí znovu a znovu pročítá ten dopis, nebylo těžké si uvědomit, kolik bolesti mu asi způsobuje, že se svou manželkou nemůže být. S ostatními lidmi vycházel díky své povaze dobře, brzy si získal důvěru řadových vojáků i velitelů, i když sám moc „uzpůsoben pro válku“ nebyl.

Z hloubi lesa se najednou ozval povel: „Stůj!“

Vasiljev se ke mně rychle otočil: „Kdo to vykřikl?“

Připravili jsme se na přestřelku, ale nic se nedělo, v lese se opět rozhostilo ticho. Pak jednu paseku osvítil měsíc a my zahlédli tmavé postavy, jak přes ni kradmo přebíhají a opět mizí mezi stromy. Bylo však nemožné zjistit, o koho jde. Dloubl jsem Romanova do boku. Okamžitě se probudil a popadl pušku, velitel útvaru jej však chytl za rameno: „Uklidni se!“

Záhy nato se před námi objevili odstřelovači Sidorov a Uljanov, kteří vedli nějakého neznámého člověka v civilu, a prvně jmenovaný hlásil nadporučíku Kruglovovi: „Zadrželi jsme na mýtině v lese, u meandru řeky, dva muže. Jeden kladl odpor, takže jsme jej museli zabít, toho druhého jsme však zajali živého. Zadržení byli přistiženi, jak obsluhují tuhle vysílačku, konkrétně se pokoušeli kontaktovat kohosi jménem ‚Der Tiger‘.“ S těmito slovy Sidorov podal našemu veliteli kovový kufřík, v němž byl dotyčný přístroj uložen.

Kruglov zvěda podrobil krátkému výslechu a pak okamžitě vyrazil na velitelství praporu, aby podal zprávu o tom, co se stalo. S sebou vzal Uljanova a mě.

Major Čisťakov, vysoký a hubený muž s hluboce zapadlýma očima, ale pronikavým pohledem, poslouchal jeho hlášení a zároveň rozevřel mapu, aby našel dotyčnou paseku, kde byli nepřátelští průzkumníci zadrženi. Pak ukázal prstem na jeden čtverec na mapě, zakroužkoval ho červenou tužkou a nahlas přitom uvažoval: „Tohle není jen nějaké obyčejné odlesněné místo, to je dočasné letiště, které přestali používat naši piloti.“

„Co kdybychom Němce tímhle zařízením zkontaktovali?“ navrhl Kruglov.

„Ne, nic takového bychom teď podnikat neměli, ze všeho nejdřív musíme o celé této záležitosti zpravit velitele pluku.“

Nadporučík Kruglov, Uljanov a já jsme dostali rozkaz, abychom se za ním okamžitě vydali do jeho štábu a informovali jej o činnosti protivníkových zvědů. Vzdálenost tří kilometrů do místa, kde se velení pluku nacházelo, jsme uběhli za nějakých deset patnáct minut. Podplukovník Agafonov nás pozorně vyslechl, přerušil nás, jen když se na něco ptal nebo si chtěl vyjasnit některé detaily, a když dokouřil cigaretu, přešel ke stolu a hluboce zamyšlený si prohrábl šedivějící vlasy.

Konečně promluvil k náčelníkovi štábu: „Němci už znají naše postavení, takže je docela možné, že se pod rouškou tmy pokusí o násilné překonání řeky, aby se zmocnili toho letiště.“ Prsty začal nervózně bubnovat na stůl a s plápolajícími ohýnky v očích pokračoval: „Za žádnou cenu nesmíme volat velitelům praporů, protože Němci nás možná odposlouchávají. Co naopak musíme udělat, je, co nejdříve kolem letiště nastražit léčku. Pokud se nepřítel rozhodne nás navštívit, je třeba mu připravit vřelé přijetí. Pamatujete si dobře jeho volací znaky?“

„Ano, soudruhu veliteli!“

„Řekněte Čisťakovovi, že proti pokusům kontaktovat Němce tou vysílačkou nebudu mít žádné výhrady, jen zajistěte, aby mne velitel praporu o vývoji událostí neustále informoval. Toho zadrženého pak podrobte důkladnému výslechu a po skončení jej pošlete sem k nám.“

Když jsme se vrátili k praporu, Romanov šel k tomu Němci, člověku drobné a vyhublé postavy s vyděšeným výrazem v popelavé tváři.

„S kým jsi v tom lese hovořil a jaké máš volací znaky?“ zeptal se jej příkře německy. Nato nepřátelský zvěd pod dojmem Romanovova výhrůžného postoje rychle odpověděl: „Mluvil jsem se svým velitelem, ale nevím, co má v úmyslu.“

Romanov pozorně naslouchal každému jeho slovu, ve snaze ve špionově výpovědi rozeznat i ty nejmenší nuance. Kruglov k nim přistoupil: „Aha, vidím, že vy dva si dobře rozumíte. Nu což, to není nic špatného, ten Němec je taky jen člověk a chce žít, ovšem všeobecně jsou fašisté bestie, takže mu naznačte, že od nás nemůže očekávat žádné slitování.“ Romanov velitelova slova zadržovanému přetlumočil.

„Pane důstojníku,“ reagoval rychle a s velmi ostrou výslovností nepřátelský průzkumník. „Nejsme fašisté, my jsme obyčejní němečtí vojáci…“ Kruglov jej přerušil: „Dost bylo těch lží! Prostě jsi plnil svou povinnost a informoval svého velitele o rozmístění sovětských jednotek v této oblasti.“

Romanov zapnul zabavenou vysílačku, já si nasadil sluchátka a zaposlouchal se. Nad námi zářila jasná obloha posetá hvězdami, ale rádiové vlny byly plné zvuků a z éteru se ozývaly desítky nejrůznějších hlasů jak v ruštině, tak v němčině a finštině; přicházely ze všech stran a vyvolávaly volací znaky, případně něco požadovaly či jen oznamovaly.

Kruglov si u vysílačky sedl na bobek a řekl: „Tak co, zkusíme to?“

„Jsem připraven, soudruhu veliteli.“

Romanov si ode mě vzal sluchátka, do ruky uchopil mikrofon a začal mluvit: „Achtung, achtung! Hören Sie, hören Sie, ‚Der Tiger‘, ‚Der Tiger‘, ‚Der Tiger‘. Ich bin ‚Elefant‘, ich bin ‚Elefant‘.“

Němci neodpovídali, takže Romanov volání zopakoval. Následovalo několik dalších vteřin mučivého čekání, ale pak se mezi všemi těmi zvuky ozvaly příslušné volací znaky a pak i souvislé věty: „Proč jste se na tak dlouho odmlčeli? Okamžitě hlaste, zda je ve vašem sektoru naprostý klid.“ Romanov začal vysílat to, co mu Kruglov nadiktoval: „V tomto sektoru se nic neděje, Rusové zde žádní nejsou.“

Některé jednotky z našeho pluku už mezitím zaujaly kolem letiště postavení ve tvaru písmene L a připravovaly se k přepadu ze zálohy. Dvě roty 1. praporu obsadily severní část, 3. prapor kryl část západní a přístup z jihu se nechal volný, ale byl zaminován.

Vedle mě na okraji lesa dva vojáci zalehli za těžký kulomet. Všiml jsem si, že jeden z nich nebyl schopen chvíli vydržet v klidu.

„Gríšo, prosím tě, nebuď tak nervózní,“ peskoval ho ten druhý. „Při naší práci je nutná kuráž, navíc se tím shazuješ před ostatními spolubojovníky, pokud to uvidí, budou se ti později smát.“ Nato Gríša odpověděl nejistým hlasem: „Nespílej mi, strýčku Vasjo, já se snažím…“ V tu chvíli jsem si uvědomil, že tyhle dva vojáky jsem viděl v zákopu toho večera během dělostřelecké palby. Tak jako tehdy i teď Vasja svému mladšímu kolegovi vysvětloval, jak se má chovat.

Letiště zaléval měsíční svit. Na břehu řeky se tyčily vysoké vrby a před námi rostl jakýsi bujný plevel, do kterého se schovalo několik vojáků. Kdesi napravo od nás zahájily palbu protiletadlové kanony v reakci na hučení motorů letounů, přelétávajících nad našimi hlavami. Vysoko na obloze se rozprskly dozlatova zbarvené ohňostroje z explozí.

Někdy v tu dobu se k nám připlazil velitel roty Zacharov, kterého doprovázel Bulkin. Vztekle, i když jen velmi tlumeným hlasem, Bulkinovi nadával, a přitom mu ukazoval, že si má lehnout vedle nás.

„Tak ty si chtěl utéct, ty ubožáku? Ty nechceš bojovat?“ cedil mezi zuby se zaťatými pěstmi.

Pak nám začal rychle šeptem líčit, jak na Bulkina narazil, když ten se zrovna plazil pryč do hloubi lesa.

„Co to říkáte, soudruhu veliteli?“ snažil se nebohý vojín bránit. „Já jsem neutíkal, jen hledal, kde bych se mohl napít, protože jsem měl hroznou žízeň.“

„Tak jak to ksakru, že ti z opasku visí plná láhev vody?“

Bulkin slyšitelně popotáhl, zachvěly se mu tváře a začal těkat očima.

Zacharov na něj namířil pistolí: „Jestli tě načapám ještě jednou, spravedlnost bude rychlá.“

Najednou jsem v měsíčním světle spatřil, jak se ve směru od řeky vynořily nějaké temné postavy a opatrně postupovaly přes přistávací dráhu – byli to příslušníci německé pěchoty. Za tímto předsunutým oddílem pak šli další a já viděl, jak urychleně připravují kulomety ke střelbě, takže jejich hlavně už mířili na nás.

V ten moment vyletěla velkým obloukem do vzduchu zelená světlice, která vzápětí dopadla do středu letiště, a okamžitě poté zahájily palbu všechny naše těžké i lehké kulomety. Část Němců se hned skácela k zemi, další se snažili odplazit pryč a několik jich vstalo a utíkalo zpátky ke strmému břehu řeky, aby se tam ukryli před silným ostřelováním.

Mladý vojín, který byl před zahájením bitvy tak nervózní, přešel z lehu do kleku, a zatímco u kulometu přidržoval další pás s náboji, zakřičel na plné hrdlo: „Copak, pakáži jedna, začalo ti být moc horko?“ Strýček Vasja si otřel pot z čela a nevzrušeně odpověděl za nepřítele: „Gríšo, tohle vedro je trochu jiné sorty…“

Boj trval asi dvě hodiny, protože se Němci na břehu drželi zuby nehty a odráželi naše pokusy zahnat je znovu za řeku. Vzduch byl plný pachu střelného prachu a poslední hnízdo odporu se nám podařilo zlikvidovat až s rozbřeskem.

Za ranního slunce jsme pak pohřbili osm našich spolubojovníků, kteří během nočního střetu padli. Díval jsem se do tváří mrtvých kamarádů, s nimiž jsme se ještě před pár hodinami bavili a smáli, a z očí mi vyhrkly slzy. Mezi zabitými byl i velitel naší čety Ivan Suchov; ve funkci jej nahradil Petr Romanov.

1 Pozn. překladatele z ruského do anglického jazyka: Petrohrad (dříve Leningrad) leží relativně daleko na severu, takže po většinu června a až do poloviny července slunce nad jeho oblastí nikdy nezapadá za obzor natolik, aby nebe potemnělo, a nerozsvěcují se tudíž ani lampy v ulicích. Rusové toto období nazývají „bílé noci“.

Kapitola třetí

Boje na řece Narvě

Ten večer, jen co začal padat soumrak, nařídil Romanov mně aodstřelovači Voloďovi Sidorovovi, abychom se vydali coby průzkumná hlídka směrem křece. „Pokud narazíte na něco důležitého, okamžitě se vraťte,“ žádal nás.

Když jsme došli na kraj lesa, zalehli jsme do křovin anapnuli uši ioči, zda něco podezřelého neuslyšíme nebo dokonce neuvidíme, protože díky „bílé noci“ bylo všude jasno. Uplynula hodina, potom dvě, ale všude panoval naprostý klid. Měsíc plul na tenkých vlnkách mraků avrhal své modravé světlo na louky voparu, ale občas se také skryl za volně rozptýlené skupiny olší. Na pozadí bledé oblohy se dokonce vjednu chvíli rozzářil blesk ze vzdálené bouře. Pozorně jsme sledovali protější břeh řeky atu atam si ivyměnili pár slov.

„Přišel ti dopis?“ zeptal se Sidorov.

„Ne, atobě?“

„Taky nic.“

Voloďa se vchladném avlhkém vzduchu nahrbil apokračoval: „Všude je spousta rosy ave vzduchu létá nějaké chmýří, ale nejsem schopen poznat, zda padá ztopolů nebo jej naopak vítr zvedl ze země.“

Sidorov byl rodák zLeningradu, kde před válkou pracoval jako soustružník vtovárně. Rodinu zanechal na Poljustrovském prospektu, ateď od ní netrpělivě očekával zprávy. „Víš, mám osvou ženu strach,“ začal mi vysvětlovat. „Nestačil jsem se sní rozloučit, protože den předtím, než vypukla válka, odjela na služební cestu do Minsku, takže na frontu mě vyprovázela jen desetiletá dcera.“

Rozhlédl se, na chvíli ztichl azbystřil sluch, apak se přisunul trochu blíž ke mně. „Dovedeš si to představit?“ šeptal vzrušeně. „Od okamžiku, kdy jsem se rozloučil se svou drahou dceruškou, už uplynuly tři týdny, apořád mám pocit, jako bych měl její drobné ruce kolem krku, akdyž zavřu oči, znovu vidím její uplakanou tvář.“

Několik minut jsme leželi beze slov, oba ponořeni do svých vlastních myšlenek. Čas plynul, nebe tmavlo azačaly se objevovat první hvězdy, když tu Voloďa opět to ticho přerušil: „Být ponechán vnaprosté nejistotě, to je úděl prostého vojáka.“

Sidorov byl dobrý snajpr. Svým chováním trochu připomínal kočku, protože dokázal celé hodiny sedět bez pohnutí aneodtrhnout oči od objektu, který upoutal jeho pozornost. Měl také vynikající sluch, jen zrak jsem pro změnu měl ostřejší já.

Vkřoví se cosi pohnulo aVoloďa zašeptal: „Poslouchej, něco tam šustí.“ Vtom jsem zahlédl zajíce – dohopkal na okraj lesa, kde si sedl, zběžně se kolem sebe rozhlédl, předními tlapkami si umyl čumáček včetně vousků apak ležérně odskákal kmístu, kde rostl jetel. Zároveň taky začala kdesi poblíž houkat sova, ale vystřídalo ji opět ticho.

Najednou mne Sidorov chytl za paži: „Co je to támhle? Někdo se tam plazí…“ Zpozorněli jsme. Několik minut se opět nic nedělo, ale pak se před námi skutečně objevil neznámý člověk, který lezl po čtyřech přes malý pahorek; zahlédl jsem jeho rozcuchané vlasy agrimasu vobličeji, zjeho oblečení však nebylo zřejmé, zda jde ovojáka nebo civilistu.

Muž se šinul dál, opíral se však jen olevou ruku, vpravé držel pistoli; pak svěsil hlavu azačal naříkat bolestí. Vydali jsme se kněmu, ale zůstal ležet bez pohnutí, jen tu zbraň pořád svíral vruce. Vzal jsem mu ji, aniž by kladl odpor. Voloďa jej obrátil na záda. Otevřenými ústy přerývaně dýchal, tvář měl vlhkou, oči mu bezcílně těkaly, oblečení roztrhané ašpinavé apravé rameno vobvaze, jímž prosakovaly tmavé skvrny.

Sidorov zjeho opasku odepjal pouzdro smapou, podal mi ho apak zraněného muže začal podrobně prohledávat.

„Je to Němec, na přezce opasku má znak orlice,“ řekl vzápětí. „Možná jde ojednoho ztěch, na které jsme včera zaútočili, ikdyž mi trochu vrtá hlavou, kde se doteď skrýval.“

Pokusili jsme se zraněného muže přivést kvědomí. Voloďa popadl polní láhev, ajakmile se proud chladné vody dotkl úst zraněného, ten křečovitě láhev oběma rukama chytl ahltavě začal pít. Pak se celé jeho tělo zachvělo, načež si rukou utřel vlhké čelo azačal něco mumlat – bylo jasné, že blouzní.

Po chvíli jako by blouznění přestalo, Němec se najednou opřel oruce, takže napůl seděl, apustil se do hledání své pistole vtrávě. Když ji nenašel, opět si lehl azačal tlumeně naříkat, kousajíc se do rtu.

Radili jsme se, co dál. Máme se vrátit na velení útvaru, nebo dál pozorovat okolí? Nebylo přece vyloučeno, že se objeví ještě někdo další…

Nakonec jsme se rozhodli okamžitě vyrazit zpět knašemu veliteli, ato ise zraněným nepřátelským vojákem. Byl velmi zesláblý, atak mu Sidorov dal kus chleba aznovu trochu vody; ještě nikdy jsem nikoho neviděl jíst apít tak hltavě.

Když jsme jej dotáhli do Kruglovova bunkru, byli tam zrovna shromážděni všichni velitelé rot. Coby hodností výš než Voloďa jsem po vstupu dovnitř zahlásil: „Soudruhu veliteli! Zajali jsme na louce tohoto člověka. Lezl po čtyřech zlesa směrem ke břehu řeky. Důkladně jsme jej neprohlédli, ale odebrali jsme mu pistoli apouzdro smapou.“

Kruglov nařídil Romanovovi, aby zadrženého podrobil výslechu, aod Sidorova si vzal Němcovu pistoli. „Samonabíjecí Luger. Znám je dobře, měli je finští důstojníci.“

Němec, jak následně vyšlo najevo, byl jistý major Strauburg.

„Jsem vašim vojákům vděčný za péči, kterou mi věnovali,“ prohlásil, ale tváří se mu vzápětí mihl lehký pohrdavý úsměv. Otřel si hranaté čelo, obrátil se knašemu veliteli asebevědomě, sdůrazem na každé slovo prohlásil: „Naložte se mnou, jak uznáte za vhodné… ale Leningrad dobudeme.“

„Děkuji vám za upřímnost, musíte však pochopit, že se naše město nikdy nestane německým, ana tomhle ořechu si jednoduše vylámete zuby,“ odpověděl Kruglov aRomanov to přeložil.

Náš zajatec zvedl tři prsty ke spánku na pozdrav, pak se sobtížemi otočil avyšel zbunkru do otevřeného zákopu, kde již na něj čekali dva strážní, kteří měli za úkol odvést jej na velitelství praporu.

Po jeho odchodu Kruglov rozložil velkou mapu, která byla vpouzdře, azačal ji podrobně zkoumat. Potom se obrátil kvelitelům čet: „Tady to je, je na ní vyznačena přímá silnice mezi městy Kingisepp aNarva. Pokud ji nepřítel obsadí, naše jednotky nebudou schopny ani jedno město udržet. Vpřípadě, že ji přeruší, obklíčí nás zboku apřinutí tak ustoupit. Leží na nás obrovská zodpovědnost, soudruzi.“

Poté Kruglov mapu zase pečlivě složil, vsunul zpět do pouzdra apředal kurýrovi spříkazem odnést ji na velitelství praporu. Nato všem přítomným oznámil, že podle zpráv výzvědných jednotek disponuje protivník několikanásobně vyšším počtem vojáků. My však měli jednu výhodu – atou byl terén, protože před našimi zákopy se vinula řeka apo obou stranách byl pro změnu hustý les či dokonce bažiny, takže by tudy nepřátelské tanky neprojely. Hrozil nám však velmi intenzivní střet spěchotou, která by navíc měla podporu dělostřelectva aletectva.

Kruglov se odmlčel achvíli naslouchal. Pak pomalu přešel ke dveřím, prudce je otevřel azeptal se přítomných: „Slyšíte ten hluk? To Němci soustřeďují jednotky, aby si vynutili přechod řeky. My je ale na naši stranu nepustíme asilnici zNarvy do Kingiseppu budeme bránit iza cenu vlastních životů!“

Pak se otočil kpalandám, na kterých seděli velitelé čet: „Nemyslete si, že se smrti bojíme jen my, strach má iprotivník. Naší silnou stránkou jsou houževnatost, bystrost avzájemná podpora. Aještě jedna věc – snepřítelem musíme bojovat nepřetržitě astát kněmu čelem; právě tohle apouze tohle je třeba každému zvojáků idůstojníků vštěpovat. Pokud bychom se kněmu otočili zády, byl by snámi konec, pak už bychom nebyli silou, ale stali bychom se kořistí…“

Když jsme bunkr opouštěli, bylo už pět hodin ráno. Venku jsme slyšeli hlasité hučení motorů, které neustále nabývalo na intenzitě, avzápětí se zpoza korun stromů vlese objevila letadla. Držela se tak nízko, že snimi na zemi závodily jejich bledé stíny.

Naši vojáci se pevně přitiskli ke stěnám zákopu, ale ve chvíli, kdy na zelených trupech zahlédli pěticípé hvězdy, začali na ně naopak nadšeně mávat, protože šlo osovětské bombardéry, které se vracely zletu za německou linií.

Všest ráno se sice na obloze objevil německý průzkumný letoun – konkrétně šlo otyp Henschel Hs 126 –, ale již po prvních výstřelech našich kanonů se zase rychle otočil zpět.

Opět se všude rozhostilo ticho. Tenhle strach nahánějící klid před bitvou nás však všechny udržoval ve stavu velkého nervového vypětí. Vojáci nebyli schopni zůstat nečinně na místě, atak například překládali granáty zjednoho výklenku do druhého, znovu aznovu čistili náboje nebo si donekonečna kontrolovali zbraně. Každá minuta napjatého čekání na střet sprotivníkem nám připadala jako hodina ajen naše oči zůstávaly klidné, znich bylo patrné, že jsme připraveni okamžitě čelit tomu, co znepokojovalo naše mysli aduše.

Vosm hodin už dosahovaly sluneční paprsky na dno úzkého zákopu. Zlesa se ozývaly podivné zvuky.

Vedle mě stál strýček Vasja azabýval se svým kulometem. Žádný jeho pohyb jako obvykle nebyl zbytečný ana blížící se bitvu se připravoval svelkou obezřetností.

„Podívej se, Gríšo, jak se pro nás situace díky tobě dobře vyvíjí,“ obrátil se na svého mladého kamaráda, ten ale nereagoval, jen si rukávem otřel hladký obličej atrochu se nadmul. Tvářil se vážně, jako by tu pochvalu od Vasji ani neslyšel, prostě se všemožně snažil chovat tak jako jeho starší spolubojovník.

Strýček Vasja byl od přírody velmi klidný, ale poněkud uzavřený člověk, který raději poslouchal, než mluvil. Ke své práci přistupoval nesmírně zodpovědně arozkazy velitele plnil důsledně abez jakýchkoli výmluv.

Gríša odstranil trochu zeminy, aby měli ve svém postavení více prostoru, rýč vložil zpět do pouzdra, přistoupil kVasjovi azeptal se zvídavě: „Vasiliji Dmitrijeviči, včera jste mi slíbil, že budete vyprávět, jak jste porazili bílé vobčanské válce.“

„No, abych ti řek pravdu, Gríšo, otomhle nemám zrovna teď moc chuť mluvit, ale budiž. Naše vítězství – aže jich bylo – se někdy připisují pouze jízdním vojskům, zatímco my pěšáci prý jsme snad ani nebojovali.“

Pak mlaskl rozpraskanými rty, jako by chtěl něco ochutnat, azadíval se zamyšleně na slunečnou oblohu: „Bylo pro nás tehdy těžké čelit nepříteli, neměli jsme dost jídla aani výzbroje, všechny náboje jsme měli pečlivě spočítané.“ Ukázal na svůj kulomet apokračoval: „Tohoto malého kamaráda jsem za sebou táhl po válečných cestách tři roky, když jsme naši rodnou zemi čistili od bělogvardějců. Jednou se stalo, že jsme hnali zpátky ke Lvovu bílé Poláky. Ajednoho večera se najednou proti nám zlesa nečekaně vyřítilo jejich jezdectvo ajá měl přitom kdispozici jenom tři pásy nábojů. Naši vojáci mi spílali, co se do mě vešlo, proč nestřílím, ale velitel roty, který ležel vedle mne, mi naopak řekl: ‚Počkej, Vasjo, dokud nevyjedou na tu malou vyvýšeninu, pak je teprve začni kosit, hajzly.‘“

„Apočkal jste?“ zeptal se Gríša.

„Samozřejmě, slovo velitele je přece zákon. Sledoval jsem, jak se celá ta jejich jízda blíží alesknou se jim při tom šavle, amrazilo mne vzádech, protože jsem byl tehdy mladší, než jsi teď ty, Gríšo, atudíž nezkušený. Byl jsem ale trpělivý ave chvíli, kdy nepřítel vyjel zroviny na ten kopeček, jsem začal pálit.“

Svraštil čelo, podíval se na pozorně naslouchajícího Gríšu, dokouřil cigaretu apokračoval: „Tak jsem ti právě dovyprávěl jeden příběh, chlapče. Ve válce se prostě stává, že protivník zaútočí náhle, ato se pak do něj člověk musí pustit spořádnou vervou.“

Vtu chvíli knám zamířil velitel roty:„Připravte se kboji, soudruzi odstřelovači! Zaměřte se na důstojníky aobsluhu kulometů anezapomínejte přitom, že se mohou objevit izboku! Čím více těchto nezvaných hostů zabijete, tím lépe na tom budeme. Aty, strýčku Vasjo, zajisti, aby brod přes řeku byl neustále pod palbou, ahlídej si taky okraje lesa.“

Všiml jsem si, že po tváři mého spolubojovníka Sidorova přelétl divný, mně dosud neznámý úsměv, jeho obličej byl bledý amalinko se mu itřásly rty. „Asi má trochu strach,“ říkal jsem si, ale vzápětí si uvědomil, že zřejmě vypadám podobně. Kruglov mezitím zmizel za ohbím zákopu, ale stále nám vuších zněla jeho slova: „ Připravte se kboji, soudruzi odstřelovači!“

Asi vdeset hodin ráno vypálilo zdalekého týlu salvu naše dělostřelectvo. Země se zachvěla alesem se rozléhalo burácení kanonů, ozývalo se tu zjednoho jeho konce, tu zdruhého, až nakonec doznělo vhlubokém ranním tichu. Pak ale začala země vysloveně naříkat, vypadalo to, jako by se lehce nadzvedávala ataky otřásala ze strany na stranu; ta palba prostě les zaplnila strašlivým duněním, zatímco zobilného pole alouky stoupaly knebi oblaka kouře aplameny.

Byli jsme ztoho zmateni.

„Co to ti naši dělostřelci mají za lubem?“ divil se Sidorov. „Žádný povel kútoku přece vydán nebyl, tak proč zahájili palbu?“

„Aco sis myslel, že se zkanonů střílí jen před útokem? Prostě ty fašouny chtějí zastrašit aono se jim to podaří, uvidíš, zpomalí je to,“ namítl svým chraplavým hlasem Uljanov. Pak si otřel oko dlaní apřitiskl jej kzaměřovacímu dalekohledu; ruce se mu přitom trochu třásly.

Němci kanonádu Rudé armády brzy opětovali. Les hřměl explozemi granátů, všude plály ohně. Stromy, které pamatovaly celé věky, najednou padaly kzemi jako pouhá stébla trávy. Zpočátku tříštivé granáty vybuchovaly za našimi předními pozicemi, ale postupem času se začaly jakoby vracet blíž knám, aplameny, které byly čím dál větší, začaly víc avíc devastovat naši obrannou linii.

Objevil se Romanov apodíval se na nás: „Tak co, soudruzi, snad vám zté legrace nespadlo srdce do kalhot?“

„Aty snad máš srdce ze železa?“ odsekl Sidorov.

„Ne, ze železa ne… ale už je to tady, prostě opravdová válka,“ odpověděl Romanov atvář si zakryl furažkou. Prach akouř lezl do očí, nosu iúst, takže se nám špatně dýchalo adráždilo to také ke kašli.

Dělostřelecká bitva skončila asi po hodině, ale já měl pocit, že trvala celou věčnost. Když už bylo konečně po všem, dál mi vuších znělo vytí granátů adunění explozí. Kolik času pak ještě uplynulo, zda šlo jen ominuty nebo celé hodiny, to si nevzpomínám, ale najednou mě Sidorov zatahal za rukáv: „Drž se při zemi, před námi jsou Němci!“

Aopravdu, přes pole ke břehu řeky jely nepřátelské tanky, kličkujíce jako zajíc mířící do své nory. Vzápětí se jeden prudce zastavil, pak idruhý, azobou se začalo kouřit, protože vjely do minového pole. Ostatní jen zvýšily intenzitu palby apřiblížily se kvodnímu toku. Za tanky běželi němečtí pěšáci, křičeli aponěkud chaoticky stříleli ze svých zbraní.

Děla Rudé armády začala pálit napřímo ave chvíli, kdy se protivníkova pěchota přiblížila na dostřel našich pušek, začali jsme mačkat spouště imy. „Chlapi, vidíte toho hubeného důstojníka? Dostaňte ho!“ zakřičel vzápětí Romanov.

Sidorov zacílil avtu ránu se Němec skácel kzemi. Já jsem pro změnu namířil na podsaditého vojáka, který běžel vedle toho důstojníka. Kulka ho složila kjeho nohám.

Vtomtéž okamžiku spustily palbu také naše lehké itěžké kulomety. Pěší jednotky nepřítele tak byly odříznuty od tanků ajejich příslušníci padali jak přezrálé švestky.

Na protějším břehu řeky, napříč od postavení naší roty, stály nehybně tři protivníkovy tanky advě samohybná děla, vyřazené zboje, protože najely na miny. Práce našich lidí, kteří je kladli, nebyla marná amoc nám pomohla tankový útok Němců odrazit.

První pokus nepřítele překonat vodní tok, dělící je od nás, tedy skončil neúspěchem. Po krátké přestávce však následoval další, přičemž tentokrát byla jeho pěchota výrazně podporována letectvem ana naše postavení padala jedna bomba za druhou. Země se opět začala třást achvět avysoko do vzduchu létaly bůhvíjak staré borovice ijedle, které výbuchy granátů rvaly způdy iskořeny. Měli jsme pocit, že nejsme na pevné zemi, ale jen na nějaké rozhoupané lávce přes rozbouřené moře.

Nad bojištěm visely husté chuchvalce kouře aprachu. Vůbec jsme neviděli, co dělají spolubojovníci, kteří od nás byli vzdáleni pět kroků. Střepiny tříštivých granátů doslova oraly půdu azdálo se, že této „divoké kovové kanonádě“ nemůže odolat žádná živá bytost. Jen nepřekonatelná touha vidět, jak ten či onen německý voják umírá, nás donutila odlepit se od země, kníž jsme byli doslova přikováni, rychle si vybrat nějaký cíl avystřelit. Vzápětí jsme opět co nejlépe zalehli, abychom se chránili před sprškami kulek aúlomků granátů.

Zažít tohle všechno hned vprvní bitvě bylo velmi stresující, ale každá taková zkušenost přispěla knaší bojeschopnosti, kterou se na žádné vojenské škole nenaučíte.

Byl to pud sebezáchovy ataké touha po vítězství, které nám říkaly, jak akde se chránit před střelami atříštivými granáty, jak vhodně využít každou terénní nerovnost anajít místo, odkud byste mohli nejlépe asco nejmenším nebezpečím zabít nepřítele. Nevěřím nikomu, kdo tvrdí, že vojáci se při bitvě nebojí smrti – mohou se všichni snažit tvářit sebestatečněji, ale ve chvíli, kdy někomu kolem spánku zafičí kulka, nemůže si pomoci aucukne, načež se okamžitě vrhá kzemi.

Boj, to je velmi drsná záležitost aod vojáka vyžaduje maximální úsilí. Vtomto řemesle, dá-li se tak nazvat, se nedá spoléhat na náhodu nebo dělat něco jen napůl, anebere se žádný ohled na únavu nebo nedostatečný výcvik jednotek. Člověk zde nesází jen na svou schopnost bojovat, nýbrž ina určité vnitřní kvality. Pokud něco přehlédne nebo se vněčem jen trochu opozdí, mohou za takové chyby zaplatit svou vlastní krví asvými životy stovky ostatních. Při sebemenším přerušení palby pak voják doslova padá kzemi aokamžitě usíná, ikdyž svou zbraň dál nepouští zruky.

Ještě téhož dne zahájili Němci na březích Narvy druhý útok, ale iten jsme na celém našem úseku odvrátili.

Nastal druhý den bojů na Narvě. Sprvními paprsky slunce jsme už byli všichni na nohou. Sidorov ajá jsme se tísnili vúzké štěrbině zákopu vedle opevněného bunkru, který chránil Romanovovu četu. Na místě byl inadporučík Kruglov, který kamarádsky mluvil onaší bojové činnosti předchozího dne, onaší odvaze aodhodlanosti, ichybách aomylech. Stál jsem uvchodu do bunkru asnažil se nepřeslechnout ani jedno jeho slovo.

Záhy se dostavil ipolitruk roty Vasiljev avzal mne za loket. „Dostal jsem dnes dopis od spolupracovníků vtovárně, píšou, že nepřítel dosud město nebombardoval, ale že se jejich závod už přizpůsobil válečným podmínkám,“ řekl apokračoval: „Taky se ptají, jak bojujeme.“

Pak mi obálku stím psaním předal aobrátil se kvojákům, kteří stáli kolem nás. „Tak jak, chlapci, už jste se sNěmci seznámili? Už se vám dnes ukázali?“

„Ještě ne, soudruhu komisaři,“ odpověděl Sidorov. „Zřejmě jsme je včera úplně převálcovali astále se ještě neprobrali!“ dodal súsměvem na tváři.

„Předchozího dne nepřítel naše síly jen testoval, zatímco dnes pravděpodobně udeří se vším, co má kdispozici, takže se držte, hoši.“

Zapálili jsme si cigarety ahovořit začal znovu Kruglov. „Když se na břehu řeky objevily tanky apěchota, zahájili jste palbu, což bylo vpořádku. Zapomněli jste však na německé kulometčíky. Protože sami vpřed nepostupují, nepovažovali jste je za důležité cíle, ale to je chyba. Vždyť my jsme neútočili, apřesto protivník před našimi kulomety utekl.

„Aještě jedna věc – neumíte se krýt. Během leteckého útoku nedostal velitel čety Vesjeloj své muže včas do úkrytu. Výsledek? Vystavil je palbě asám dokonce zahynul. Bezmyšlenkovité pobíhání je tím nejhorším zločinem. Padnout na frontě není vůbec těžké, každý však chce přece zůstat naživu.“

Pak Kruglov přešel kseržantu Zacharovovi, veliteli družstva asúsměvem mu položil ruku na rameno: „Tak co, budete schopni se ze svých chyb poučit?“

Zacharov, vědom si toho, že se na něj ostatní dívají, přikývl: „Člověk se pořád učí, soudruhu veliteli, ale my vytrváme. Včera jsme to ostatně Němcům nandali!“

Ani jsme se nestačili nasnídat, když Němci začali se svou dělostřeleckou přípravou, auž nad našimi zákopy opět létaly granáty. Jakmile intenzita palby trochu polevila, ozval se povel velitele roty: „Na místa!“

Bunkr se rychle vylidnil ajá iSidorov jsme vpředklonu dorazili do místa určeného pro odstřelovače. Vnašem chráněném přístřešku jsme ze sebe oklepali písek azasedli ke střílnám. „Ty se zaměř na kulometčíky ajá si vezmu na starost důstojníky,“ řekl Sidorov aoko přiložil kzaměřovacímu dalekohledu. Ozvala se rána, načež se ke mně Sidorov naklonil se slovy „zase ojednoho bastarda méně“ ave střelbě jednotlivými ranami pokračoval.

„Pojďte, chlapci, dnes už jste bojovali dost, teď je čas se taky najíst!“

„Dej nám taky trochu vodky, Serjožo!“ zakřičel kdosi.