Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

The Beastess

Dokonalost neznamená štěstí

aneb Jak neztratit sám sebe

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6453. publikaci

Odpovědný redaktor PhDr. Milan Pokorný

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 152

Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© The Beastess, 2017

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9574-9 (ePub)

ISBN 978-80-271-9573-2 (pdf)

ISBN 978-80-247-5728-5 (print)

Diamant s kazem má větší cenu než ten nejdokonalejší kus štěrku.

KONFUCIUS

Úvod

Otec přísným zrakem prohlíží proti světlu sklenici od hořčice, čerstvě vyleštěnou kuchyňskou utěrkou, jako by šla na výstavu křišťálu. Kdesi u samého dna nachází šmouhu o velikosti mravenčího tykadla. „Podívej se!“ zvolá vítězoslavně. „Tomu ty říkáš umyté nádobí??“ Celá várka našeho „Pikant servisu“ putuje zpátky do dřezu a já do něj liju starý dobrý Jar spolu s vařící vodou v poměru 1 : 1, odhodlána vykartáčovat z těch pitomých hořčičáků duši. Jednou s nimi totiž vytřu svému milému papínkovi zrak: nenajde jedinou šmouhu, jedinou chybičku! Náš rodinný poklad ho prostě jednoho krásného dne oslní naprosto dokonalou (a dokonale zbytečnou) naleštěností – a on konečně uzná, že i já jsem dokonalá. Dokonalá dívka, dokonalá žačka, dokonalá dcera a dokonalá umývačka nádobí… Jen neříkejte, že to k ničemu není. Z takové bezchybně vycíděné sklínky se mu totiž ta voda se šťávou bude jistě pít úplně jinak!

Zní vám to trochu povědomě? Asi jak komu. Hořčice Pikant se už, pokud vím, nějaký ten pátek nevyrábí, Jar se přeskupil do tablet a o nádobí se spolu s ním stará myčka. Klasický obrázek školního dítěte s utěrkou, které doma „musí pomáhat“ (nebo ještě lépe dvou sourozenců, kteří se u toho vždycky do krve pohádají, „kdo bude umývat a kdo utírat“), z českých domácností pomalu mizí. Týká se to i jiných domácích prací, které ještě za mých školních let bývaly nepsanou dětskou povinností, a především prostředkem výchovy k žádoucím vlastnostem „slušného člověka“, jako je pracovitost, pečlivost, svědomitost a vůbec tuhá morálka. Můj táta určitě nebyl jediný, kdo výchovné úsilí popsaného typu koncem sedmdesátých let tak trochu přeháněl. V 21. století se to už tolik nenosí. Nejde jen o to, že práci za nás v čím dál větší míře zastávají elektrospotřebiče. Hodnoty se všeobecně poněkud posunuly, takže nábožné pulírování sklenic již nepatří k rodičovským prioritám. O takovou formu dokonalosti dnes nikdo nestojí. Naopak. Každému bulíkovi je nad slunce jasné, že s úslužnou přičinlivostí a sklopenýma ušima to v životě daleko nedotáhne.

Přesto nám vyrůstají generace doslova posedlé touhou po dokonalosti jiného druhu. Kde jsou ty časy, kdy vzorné žačce stačilo mít samé jedničky a předpisově ustlanou válendu v pokojíčku… Dnešní dívka musí mít především perfektní outfit, make-up, iPhone a posléze i silikony. Prestižní školu by jistě také měla vystudovat. Své výsledky si však už neověří na nástěnce SSM, nýbrž v tvrdém konkurenčním boji. Samé jedničky? No, možná… Ale také průraznost, sebevědomí, sociální dovednosti… Do pětadvaceti by měla vyhrát alespoň jednu missí soutěž, raketově nastartovat kariéru a objevit se na obálce bulvárního deníku se synem bývalého politika. V honbě za úspěchem samozřejmě nesmí zapomínat na osobní rozvoj. Nikoli ovšem podle Zápisníku třinácti bobříků, nýbrž podle stránek lifestylových časopisů, které je nutno sledovat minimálně obden, protože trendy se mění, a kdo není trendy, ten jako by nebyl vůbec. K tomu všemu myslet na „práci s emocemi“, a to zejména v tom smyslu, abychom je dávali tak nějak vhodně najevo (například prostřednictvím charity nebo na Facebooku). V neposlední řadě je tu i povinnost denně dosahovat úúúúžasných orgasmů pod vedením osobního kouče – a od rána do večera si ten život fakt pozitivně užívat. Tvrdá dřina!

Imperativ dokonalosti je navíc čím dál podobnější pro chlapce i dívky, muže i ženy. Nejenže je od něžného pohlaví kromě dokonalého vzhledu požadován i dokonalý výkon, obdobně i naše silnější polovičky musí mít v dnešní době nádavkem k platu a postavení též dokonale oholené nohy a na tváři über cool hipsterský plnovous (tedy über cool je právě v této chvíli – za týden už možná bude totálně out). Popravdě, když jsem před pár lety zjistila, že i muži si píchají do tváří botox a do zadních lící pěchují silikonové vycpávky, „aby se líbili svým partnerkám“, musela jsem se sama sebe ptát: Kam ten svět spěje??

To samozřejmě nikdo z nás neví. Trochu se ale zdá, jako bychom všichni byli pod čím dál větším tlakem. Možná se nemusíme tolik namáhat s pucováním sklenic, zato se však štveme, abychom vydělali na myčku značky Bosch (a příští rok na Miele, poněvadž jí dává přednost Victoria Beckham). Udělat radost tatínkovi, který si namísto poslušné holčičky přeje vychovat Miss World s vlastní mezinárodní firmou, je čím dál složitější. To je jeden z důvodů, proč se pak v dospělosti necítíme šťastní či šťastné ani v lodičkách Jimmy Choo. Když si totiž zdravé sebevědomí neodneseme z domova, ani ten sebevětší úspěch nám ho později nenahradí. Můžeme hledat odpověď v poradnách koučů nebo tzv. sebezdokonalovacích kurzech, má to nicméně jedno úskalí: z jejich motivačních programů, včetně dobře míněného „mějte se rádi, jací jste“, se nakonec může stát jen další bobřík, kterého je potřeba splnit. Těžko se chytá zvláště tehdy, když ani nevíme, kdo vlastně jsme a koho bychom tedy měli mít rádi… A když nás „takové, jací jsme“ nikdy nikdo rád neměl.

Tak schválně – jste-li žena – opravdu se sama sobě líbíte bez make-upu? Já tedy ne. Jenže se stejně každý večer odlíčit musím. A každé ráno mě pak při pohledu do zrcadla napadá, že toto přece nemůžu být doopravdy já – takže si promptně začnu leštit obličej tvářenkou se stejnou důkladností, s jakou jsem kdysi cídila hořčičáky. Budu se pak někomu líbit? Bude mě za to mít někdo aspoň trochu rád? Toť otázka, na kterou budeme hledat odpověď v této knize.

Jak se v knize orientovat

V první části knihy si řekneme něco o tom, jak na naši představu o dokonalosti působí doba a společnost, ve které žijeme. Zevrubněji se přitom budeme věnovat mediálním iluzím a manipulacím, jež nás podvědomě nutí být sami se sebou nespokojení. Tuto nespokojenost často kompenzujeme nákupem čím dál většího počtu věcí, které nepotřebujeme, provozováním činností, které nás ve skutečnosti nijak netěší, a snahou podobat se umělohmotným figurínám a falešným ikonám. Částečné rozluštění hádanky, proč to vlastně děláme, najdete ve druhé části knihy. Její součástí je docela náročná „psychologická hra“, která vám možná pomůže vztáhnout si některé poznatky hlubinné psychologie přímo na sebe. Třetí část nám napoví, kde hledat svou vlastní podobu štěstí. Poradí vám i jeden slavný kouč – a dozvíte se také, že nechat se koučovat není vždycky ten nejlepší nápad. Knihu doporučujeme číst spíše „jak leží a běží“ než na přeskáčku: k mnohým věcem se budeme opakovaně vracet v jiných souvislostech a předchozí text by vám mohl chybět.

Pohled do sebe sama, který v knížce nabízíme, nemusí být úplně jednoduchý – ale určitě bude zajímavější než facebooková stránka Kim Kardashian.

P. S. Připravte si blok a tužku!

1.Co je vlastně dokonalost?

Barbie aKen

Jakýmsi synonymem vzhledové dokonalosti vpostmoderním světě může být panenka Barbie ajejí mužský protějšek Ken: oba vysocí, extrémně štíhlí, světlovlasí, modroocí, sponěkud nelidskými proporcemi těla iobličeje. Ano – nelidskými. Podivně dlouhé končetiny, vosí pas a„balóny“ (vpřípadě Barbie) se příliš neslučují smožností udržovat rovnováhu, anavíc by učlověka zmasa akostí znamenaly neúměrnou zátěž právě pro ty kosti. Pánové přes metr devadesát adámy obšťastněné velikostí DD avyšší mi jistě dají za pravdu, že podobat se Barbie či Kenovi byť vjednom tělesném znaku není ve skutečnosti žádná slast. Ičlověk snormální šířkou pánve ahrudního koše se při nadprůměrné výšce nebo velikosti poprsí začne dříve nebo později hrbit, obratle se hroutí, ploténky posouvají, břicho vyklenuje… aspotřeba ibuprofenu stoupá. Vypracovat si dostatečný svalový korzet, který by takovou postavu udržel ve správné poloze, stojí velkou námahu pravidelného cvičení arůzných jiných opatření. Vzhledově to ve výsledku nemusí být nic moc.

Prazvláštní ovšem nejsou jen těla oněch ideálů krásy od Mattela, ale ijejich obličeje. Barbie iKen mají nepřirozeně velké oči anosíky tak malé, až má jeden strach, zda jimi proudí dost vzduchu kokysličení mozkové tkáně. Jistě, jistě, já vím, že umělohmotné hračky žádný mozek nemají. Chtěla jsem jen upozornit na to, že takzvaně krásné rysy našeho „dokonalého páru“ jsou vlastně jakousi přehnanou karikaturou toho, co je ve skutečnosti považováno za přitažlivé. Malý pršáček je jistě roztomilý, jenže vreálu ho nikdo až tak miniaturní vzhledem kostatním rysům obličeje nemá – akdyby měl, nelíbilo by se nám to. Stejně tak oči, jež jsou upanenek zvětšeny tak, že odpovídají proporcím tváře miminka, nikoli dospělého člověka. Dívka stakovými kukadly by nás pohledem zočí do očí spíše vyděsila.

„Dizajn“ těchto zdánlivě perfektních loutek by byl učlověka nejen nefunkční, ale dokonce neestetický. Můžeme se otom částečně přesvědčit, prohlédneme-li si na internetu záplavu fotek avideí „živých Barbie aKenů“ – dívek achlapců, kteří se snaží docílit panenkovského vzhledu pomocí plastických operací. Přestože mají své fanoušky, abychom tak řekli „zřad podobně postižených“, většině normální populace se dělá při pohledu na jejich upravenou fyziognomii spíše lehce nevolno. Ne, není to tím, že by plastický chirurg odvedl špatnou práci jako třeba vpřípadě mnohých stárnoucích celebrit, často přezdívaných „zombie“, „monstra“ apod. Problém není ani vtom, že by to „ještě trochu něco chtělo“ (ubrat ještě dvě žebra, přidat ještě jeden nános bílé barvy do očního okolí…). Spíše naopak. Čím více se všechny ty načančané Rusky aUkrajinky Barbie podobají, tím jsou pro člověka spřirozeně nastaveným vnímáním odpudivější.

Přirozené vnímání krásy

Proč tomu tak je? Povězme si nejprve něco o„přirozeně nastaveném vnímání“ krásy. Míníme tím jakési filtry dané zvětší části Matkou Přírodou, nebo chcete-li procesem evoluce, vjehož důsledku jsou nám určité tvary, barvy, vůně, zvuky atd. libé ajiné zase ne. Vůně růží je (skoro) všem přirozeně příjemná – vůně močůvky nikoli. Tvar malého dítěte nebo mladé ženy vnás vyvolá podvědomou touhu po objetí – tvar švába či krysy spustí sebezáchovný impulz zaječet avyskočit na stůl. Tyto vrozené estetické preference se mohou časem měnit jak vdůsledku biologického vývoje, tak vlivem kultury: vzpomeňme jen na rozdíly mezi Věstonickou venuší, Venuší milóskou nebo třeba Botticelliho. Čili neplatí až tak úplně stoprocentně, že všichni muži baží jen apouze po ženách svelkým rozdílem mezi pasem aboky, protože jim to signalizuje, že dotyčná není těhotná sjiným. Takhle jednoduše to ve velké evoluční hře přece jen nefunguje.

Některé základní parametry přitažlivosti jsou však až na naprosté výjimky všem lidem společné. Přitažlivé je vzásadě to, co je potenciálně užitečné, ať už jako svačinka, či budoucí matka mých dětí. Odpudivé se nám zdají naopak věci ohrožující anebezpečné. Komputer našeho mozku vyhodnocuje rysy užitečnosti nebo naopak nebezpečnosti velice rychle. Než si to stačíme uvědomit, je mu jasné, že červeňoučké jablíčko právě ze stromu spadlé by se kzakousnutí hodilo – zatímco jeho plastová atrapa na výstavě světového kýče by nijak lahodně nechutnala. Na první pohled může být rozdíl jen minimální. Náš starý dobrý mozek však má své zkušenosti zděděné po předcích, atak si ve zlomku vteřiny všimne, že ovoce dokonale naaranžované vgalerii napodobenin mu jaksi… nevoní. Líbit se mu imůže, což oto. Jako dekorace – ne jako potrava.

Ateď si představte trochu absurdní věc: že by se totiž to šťavnaté jablko zbabiččiny zahrádky pokoušelo vypadat jako jeho umělohmotný bratranec. Zaplatilo by si šlechtitele abotaniky, aby mu přifoukli tvar do perfektní geometrické kulatosti, vytunili barvu do karmínové červeně bez jediné žluté šmouhy, vyleštili mu slupku jako zrcadlo azbavili ho přirozené vůně (dobrý je na to třeba deodorant smnohoslibným názvem „Exotic Garden“ – spolehlivě přebije naprosto cokoli vdosahu dvou kilometrů). Máte chuť?

Vnímavý čtenář už jistě tuší, kam tím mířím. Idealizované, „perfektní“ rysy mohou našim smyslům do jisté míry lahodit na hračkách, obrazech, fotografiích ajiných umělých (či uměleckých) výtvorech – na živých tvorech nikoli. Přemrštěná snaha „opravovat přírodu“ kobrazu svému se ve skutečnosti setkává spíše sodporem. Mnozí skalní komentátoři internetových diskusí to pod streamy „živých Barbín“ trefně vyjadřují slovy „tu potkat na ulici, vezmu kramle“, nebo ještě výstižněji „fuj, to jsem se lekl!“. Šestilitrová ňadra pohupující se nad pasem oprůměru vodovodní trubky se totiž vkombinaci skojeneckým nosíkem advaceticentimetrovými řasami vpřírodě nevyskytují avelmi pravděpodobně ani nikdy nevyskytovala. Naše centrální filtry tudíž neměly pokdy nastavit se tak, aby vpopsaném objektu spatřovaly něco, co by mohlo poskytovat rozkoš nebo nedejbože potomky. Celé je to prostě jakési divné – divné, tedy potenciálně nebezpečné, atudíž podvědomě odpudivé.

Kulturní normy

Představa jablka ve tvaru dokonalé koule bez stopky (akteré navíc ani nevoní) je samozřejmě směšná. Živé Barbíny sklízejí ve své extrémní podobě momentálně také spíše posměch. Přesto však velká část žen imužů považuje pod vlivem médií za normální, nebo dokonce žádoucí „vylepšovat“ svá těla různými podivnými hmotami, vyhlazovat je holítky azbavovat je přirozeného pachu „exotickou zahradou“ ve spreji. Mužů, kterým při mazlení vadí spoje vuměle napletených vlasech anemají zájem líbat hyaluronovou výplň ve rtech svých partnerek, je čím dál míň ajejich věková hranice se posouvá do stále vyšších ročníků. Tak jak to tedy je? Rozhoduje za nás stále příroda, co se nám má líbit, aco ne? Nebo už opravdu poroučíme my jí?

Tak nějak napůl. Touha po dokonalosti totiž není nijak nová. Člověk byl vůči svému Stvořiteli (ať už tím slovem myslíme cokoli) vzpurný aneposlušný už „od Adama“. Neustále něco nového vymýšlet azdokonalovat „dílo boží“ je nám vlastní od počátku světa. Vytváříme tím kulturu, která nás zpětně ovlivňuje amůže za určitých okolností biologicky vrozené vzorce vnímání achování vnašem mozku přepsat. Dosti často při tom dochází kdocela bizarním posunům měřítek krásy, jak se můžeme přesvědčit zvykopávek (už zmíněná Věstonická venuše) nebo uzástupců takzvaných přírodních kultur. Stačí se podívat, co se sebou provádějí například některé kmeny vAfrice – od vkládání dřevěných destiček do rtů přes vykrmování děvčat do monstrózní obezity až kženské obřízce… VČíně bylo svého času vmódě zmenšování dívčích chodidel, vThajsku si ženy prodlužují krk kovovými kroužky amnozí Maoři na Novém Zélandu se dodnes tetují po celém těle tak, že připomínají tkané koberce. Zkrátka, nic nového pod sluncem. Oproti nim jsme se svou trochou silikonu pod kůží vlastně břídilové.

Aby se však takovéto odchylky od přirozeného pojetí krásy ujaly, je zapotřebí dlouhodobého asoustavného kulturního tlaku. Průměrného Evropana byste za normálních okolností jen těžko přesvědčili, aby toužil po Thajce spůlmetrovým krkem – anebo po Barbie. Nicméně pokud by byl přinucen strávit zbytek života vchýši kmene Paduang nebo kdyby se mu módní průmysl rozhodl prodat Barbínu jako nezbytný doplněk image, změnil by po čase názor. Totéž se například děje, když nám maminka od útlého věku vštěpuje, že vyholování těla je hezké ahygienické – aprvní žiletku nám pro jistotu koupí už ve dvanácti: příroda tu dostane jaksi na frak. Většině lidí, kteří na to od mládí nebyli zvyklí, to přitom připadá docela ošklivé. Vyholené osoby je nepřitahují jako sexuální partneři, nebo je dokonce považují za perverzní. Teprve když jsou vnašem okolí takoví všichni, přestane to být „divné“ astane se ztoho norma krásy, případně kulturnosti anevím čeho ještě.

Rozdíl mezi přirozeným nastavením akulturním tlakem lze opět velmi dobře pozorovat na internetových fórech. Pod fotkami lehce oplácaných (tzv. plus size) modelek se muži vychovaní kobdivu vůči modelingové superštíhlosti předhánějí vhlasitých projevech znechucení. Ti odvážnější ovšem řeknou jednu důležitou pravdu: „do postele dobrý, ale na chození bych se styděl“. Mluvíme tu oholkách „krev amlíko“, tj. maximálně do velikosti 40–42, nikoli odámách nezpochybnitelně obézních či obludně tlustých, jež se na módních molech vhonbě za senzací rovněž čas od času objeví. Při pohledu na takovou jen velmi mírně oblou „šťabajznu“ pocítí tedy imladík zpitomělý anorektickými idoly spontánní příliv temné atavistické vášně. Na rande by sní ovšem nešel, poněvadž by se ztrapnil před kamarády. Vmladém muži se vté chvíli sváří klasické nature versus nurture (příroda svýchovou či kulturou) ato, co by se mu normálně líbilo, pod tlakem módního diktátu zavrhne.

Proč se dětem líbí velké oči

Vraťme se na chvíli opět kmattelovským panenkám. Proč se nám – ahlavně dětem – vlastně líbí? Vliv kultury, který jsme si právě vysvětlili, tu nehraje až takovou roli. Trik jejich přitažlivosti pro děti spočívá vtom, že vše, co je obecně považováno za hezké, je na nich zcela záměrně apředevším neúměrně přehnáno. Výrobci hraček aanimátoři dětských filmů si všimli, že děti nejvíce zaujmou objekty sněkolika zjednodušenými azvýrazněnými typickými znaky. Nemožně velké oči mají nejen kýčovité figurky západního střihu (Barbie aKenem počínaje aKačerem Donaldem konče), ale idocela obyčejní plyšoví medvídci anám tak drahé ryze české postavičky jako Rákosníček, kocourek Modroočko či Spejbl sHurvínkem. Na děti to zabírá, poněvadž jejich nezralá nervová soustava ještě není dost dobře schopna rozlišovat nuance (jemné rozdíly) adříve se „chytí“ na to, co přímo „bije do očí“. Nabídneme-li předškolákovi fotku kotěte aobrázek Hello Kitty, vybere si většinou onu nechutně přeslazenou variantu „kočkovitosti“. Proč?

Mozek malého děcka správně vnímá, že mládě kočky má větší hlavu vpoměru ktrupu avětší oči vpoměru khlavě než dospělá micka. Na základě toho rozezná tyto znaky jako „roztomilé“, tj. patřící někomu, kdo není nebezpečný, potřebuje ochranu, lze si sním pohrát apod. Nicméně dříve si „roztomilosti“ všimne, jsou-li poměry velikosti očí, hlavy atd. několikanásobně zveličeny. Zobdobných důvodů jsou udětí voblibě výrazné až křiklavé barvy (také jste zoufalí zneonově růžové výbavy vaší malé neteře?).

Většina lidí ztéto vývojové fáze vyroste av dospělosti začne dávat přednost přirozeným proporcím. Každý znás si občas rád zavzpomíná na dětství uvečerníčku svílou Amálkou aněkdy, když je mu obzvlášť smutno nebo má chřipku, možná ina chvíli ukradne plyšáka své ratolesti: hebký kožíšek aveliké bezelstné oči ho ukonejší podobně jako kdysi maminka. Za normálního života běhu se však dospělý člověk na efekt upravenou krásou dětských hrdinů příliš nedojímá. Naopak, vzávislosti na míře akonkrétních okolnostech mohou takové projevy působit až trapně abýt ostatním nepříjemné. Tolerovat se do jisté míry dají jen uadolescentních slečen do dvaceti let. Orůžové kabelčičce atričku sobrázkem Mickey Mouse (ano, už zase letí) si možná pomyslíme svoje – ovšem je-li holce sladkých sedmnáct, mávneme nad tím rukou. Když se mi sneonovou mašlí ve vlasech atetováním Hello Kitty na paži představila jistá čtyřicetiletá žena jako moje sekretářka, jen jsem naprázdno polkla.

Infantilní trendy ve společnosti

Moje slečna sekretářka (snad mi odpustí, hlavně ale neumí česky anikdy se to osobě nedočte) byla jistě poněkud výstřední výjimkou – stejně jako jí dosud jsou „živé panenky Barbie“. Svým vzezřením přestárlé holčičky vzbuzovala údiv aleckdy išpatně maskované zděšení. Nicméně jakousi infantilizaci (zdětinšťování) módních trendů můžeme pozorovat iv širším měřítku. Příkladem za všechny je móda čepic se zvířecími oušky (případně is obrovskými kukadly amalinkými čumáčky). Potkat vLondýně drobnou Korejku vtakové pandí čepici nechá jednoho na pochybách, sjakým živočišným druhem má tu čest.

To ovšem stále nic není oproti módnímu šlágru snepřeložitelným anglickým názvem onesie. Název má vyjadřovat, že oděv se skládá ztoliko jednoho kusu (one = jeden). Jde okombinézu na zip ve stylu kojeneckých dupaček skapucí – asamozřejmě opět také soušky, čumáčkem, skvrnami či pruhy podle toho, jaké zvíře má představovat. Často nechybí ani ocásek. Toto oblečení není míněno jako pomůcka pro pedofilně-zoofilní sexuální hrátky, nýbrž pro běžné nošení do města. Nejsem si jista, nakolik se tento outfit ujal unás, leč vBritánii vněm lze (vdobě, kdy píši tuto knihu) skutečně vidět na ulici lidi idobře přes třicet. (Moje drahá sekretářka si ho nepořídila jen proto, že koťátka se ve velikost 4XL nevyrábějí). Onesie se jako domácí oblek nabízí iv zásilkových katalozích pro střední věk (muže iženy). Nikoli sice se zvířecím potiskem aoušky, přesto si však zkuste představit např. svého tatínka, jak sleduje tenisový turnaj vbavlněných dupačkách…

Bláznivost? Výstřednost? Normální člověk by si to na sebe nevzal? Noooo… Zralá žena, která chodí do práce oblečená jako tříleté batole, zvedne – anglickou frází řečeno – nejedno obočí (to raise eybrows značí dát najevo pohoršený údiv). Psycholog či psychiatr začne možná iuvažovat onějakém druhu poruchy osobnosti. Nabízí-li však kojenecké oblečky pro dospělé nejen extravagantní návrháři, ale imasové řetězce, vdůsledku čehož hrozí, že by si je časem mohla oblékat velká část populace, možná je „něco shnilého ve státě dánském“. Apokalyptické vize pracovních uniforem vpodobě tygříků (šéfové) akrálíčků (dělný lid) se pravděpodobně nedočkáme. Avšak hranice mezi nezralostí či „bláznivostí“ jednotlivce ainfantilní až chorobnou tendencí celé společnosti může být někdy nebezpečně tenká…

Komu se to vlastně chceme podobat?

Představme si typickou modelku. Je vyšší apodstatně štíhlejší než průměrná žena. Svýškou se již narodila, ovšem „velikosti nula“ dosahuje prakticky vždy drastickými dietami, nadměrným cvičením, celkově nezdravým životním stylem aněkdy iužíváním drog zrychlujících metabolismus. Na mnohých příkladech unás ive světě (nechceme nikoho konkrétního jmenovat) jsme mohli názorně vidět, že slečny, které se před kamerami naoko cpou dorty, aby dokázaly, že „jejich krása je přirozená“, ve skutečnosti trpí anorexií či bulimií. Jsou tedy nemocné apřírodní výběr by jim určitě nedal přednost, kdyby do toho měl co mluvit. Až na naprosté výjimky mají všechny modelky prsní implantáty. Částečně zřejmě iproto, aby kompenzovaly vliv podvýživy; stalo se to však už takovou samozřejmostí, že silikony nosí istředoškolačky (av některých zvlášť dobrých rodinách, zejména vUSA, dostávají poukaz na augmentaci knarozeninám idesetileté děti). Zásahy plastických chirurgů zde ovšem nekončí. Mezi modelkami ajinými celebritami jen těžko najdeme exemplář, který by už okolo dvacítky neměl přifouknuté rty atvářičky napíchané botoxem. Kromě několika výrazných brunetek je většina znich odbarvená na blond, přičemž jejich vlastní vlasy představují tak čtvrtinu „sexy“ délky, kterou se pyšní. Silné nánosy líčení samozřejmě zvětšují oči, zvýrazňují lícní kosti, potlačují byť jen mírně větší nosy – avůbec všechno, čím se ta která dívka odchyluje od „univerzálně krásného“ průměru. Na co nestačí líčidla amágové estetických klinik, to se upraví do žádoucího tvaru ve Photoshopu. Je to stále tatáž písnička: prodloužíme nohy, zúžíme pas aboky, napumpujeme ňadra arty, zvětšíme oči, zmenšíme nos…

Včem se tedy průměrná modelka liší od zjevně naprosto ujeté avětšinou lidí doposud vysmívané „živé Barbie“? (Mužští čtenáři nechť mi prosím prominou, že nedávám stejný prostor Kenovi. Jako ženě se mi jaksi líp popisuje Barbie, anavíc chovám vůči mužskému intelektu natolik politicky nekorektní důvěru, že nepochybuji ojeho schopnosti si maskulinní protějšek mých popisů analogicky domyslet.) Trochu jsme odbočili… Takže včem se liší modelka od Barbíny? Vzásadě jenom vmnožství plastických ajiných úprav: ještě jsem například neslyšela oběžné modelce, která by si nechala odstranit žebra, avětšinu znich lze stále poznat ipo odlíčení. Rozdíl je iv tom, že má kdispozici tým profesionálů od vizážistů přes fotografy až kpočítačovým grafikům, jejichž úkolem mimo jiné je, aby výsledek umělých zásahů do dívčina vzhledu vypadal ještě jakžtakž „přírodně“ auvěřitelně.

Obchodníci siluzemi

Reklamní pasti: sex…

… aděti

Že takoví nejste, ba ani nikdo ve vašem okolí? No, já také ne. To jen někdo „kdesi nahoře“ se nás snaží přesvědčit, že bychom měli chtít se přesně takovými stát…

Vyvolení

Proměna dámy vdivokou šelmu

Jak se nakazit bulvárními city

Poptávka, nebo nabídka šmejdů?

Souřadnice dokonalosti: místo, čas azpůsob

Dokonalost vantice akřesťanství

Kulturní rozdíly

Dokonalá žena 21. století

Můžeme mít všechno?

Dokonalý život – nebo dokonalé divadlo?

Poslouchej žízeň – ikdyž máš právě hlad

Selfie self

Table of Contents

Úvod

Jak se v knize orientovat

1. Co je vlastně dokonalost?

Barbie a Ken

Přirozené vnímání krásy

Kulturní normy

Proč se dětem líbí velké oči

Infantilní trendy ve společnosti

Komu se to vlastně chceme podobat?

Obchodníci s iluzemi

Reklamní pasti: sex…

… a děti

Vyvolení

Proměna dámy v divokou šelmu

Jak se nakazit bulvárními city

Poptávka, nebo nabídka šmejdů?

Souřadnice dokonalosti: místo, čas a způsob

Dokonalost v antice a křesťanství

Kulturní rozdíly

Dokonalá žena 21. století

Můžeme mít všechno?

Dokonalý život – nebo dokonalé divadlo?

Poslouchej žízeň – i když máš právě hlad

Selfie self