Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MUDr. Dita Pichlerová

JAK ZHUBNOUT A UŽ NIKDY NEPŘIBRAT

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6631. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín
Fotografie Antonín Plicka
Fotografie na str. 62 – Depositphotos / Syda Productions
Fotografie na str. 107 – www.radiohost.cz/Novak a Rasch
Fotografie na str. 112 – Depositphotos / mark@rocketclips.com
Sazba a zlom Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2017

Vytiskla tiskárna Finidr, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Photo © fotobanka Allphoto

ISBN 978-80-271-9847-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9846-7 (pdf)
ISBN 978-80-247-5718-6 (print)

Věnováno všem ženám,
které někdy v životě chtěly zhubnout.

Takže všem…

Úvod

Pokud v rukou držíte tuto knížku, pravděpodobně jste se rozhodla změnit svůj životní styl a chcete zhubnout. A zřejmě to ani není poprvé, co jste k tomuto rozhodnutí dospěla a možná už jste i několikrát v životě zhubla a zase přibrala. Možná máte i spoustu znalostí o zdravém životním stylu, o správném složení stravy a o pitném režimu, všechno teoreticky víte a v praxi se nedaří vědomosti aplikovat. Protože i já se celoživotně potýkám s váhou, přestože jako lékařka zabývající se obezitou a diabetem mám hodně teoretických znalostí, rozhodla jsem se napsat tuto knihu, jež by mohla být průvodcem těm z vás, které celoživotně a každodenně řešíte svou váhu, ale zejména těm, které to myslí vážně a jsou ochotny i něco změnit či obětovat.

Nemá cenu si namlouvat, že celoživotní boj s váhou je potěšením. Hubnutí je ale minimálně zpočátku opravdu pro některé z nás radost – pokud se odhodláme, překonáme těžký začátek, „chytneme se“, jde nám to jakoby samo, čísla na váze klesají a kamarádky se nám obdivují či závidí. Je nám krásně, každý den se cítíme lehčí a lehčí, dopneme odložené kalhoty, šaty nám padnou lépe. Samo hubnutí je totiž nejlepší motivace pro další dodržování režimu. Nějakou dobu vlak jede a nám je hej, ale pak přijde plíživě zlom. Už jsem zhubla a chci si novou váhu „jen udržovat“. Případně „už chci zhubnout jen těch posledních pět kilo“ – neznám ženu, která by v záloze tohle neměla. A začne pravý boj. Ono když se daří a všechno běží, jak má, zdá se to velmi snadné, ale pokud na nás dolehnou stresy, starosti, přepracování, špatný prospěch dětí a nově objevená manželova milenka, jdou naše dobrá předsevzetí stranou a váha letí nahoru.

Z toho je jasné, že při hubnutí je nejdůležitější hlava! Když hlava funguje a když máme čas a energii věnovat se samy sobě, zdá se hubnutí hračka. Ale málokdy v životě taková ideální rovnováha nastane. Většinou slýchám, že je moc práce, na pohyb není čas a elán, nemluvě o ostatních starostech (třeba v rámci rodiny).

Tělo po zhubnutí jen číhá, co uděláme dál. Tukové buňky nezmizely, jen se „vypustily“ a čekají, jaký bude náš další krok. A protože tyto buňky byly stvořeny k tomu, aby byly naplněny tukem, není pro tělo nic snazšího, než tuk znovu začít ukládat. Prvních pár dní či týdnů chybování ještě tělo přehlédne. Je jako rozjetý vlak, také se nezastaví na jednom metru. A my se podivíme – aha, hřeším a netloustnu! Báječné! Podlehneme pocitu, že to takhle bude fungovat dál. V ten moment nečekaně narazíme – ručička váhy vyletí nahoru už při pohledu na rohlík. Je zle. Za pár měsíců můžeme začínat nanovo.

Tato knížka je o tom, jak na to, aby se nám tohle už nestávalo. Každá z nás s něčím v životě bojuje, a my, které bojujeme s nadváhou, bychom si měly uvědomit, že hubnutí není sprint, ale běh na dlouhou trať, často na doživotí. Nemusí to být řehole, ale vždycky je to disciplína a odříkání. Někdy je to radost. Každý den je potřeba se rozhodnout, čeho si cením víc. Štíhlejší postavy a lepšího zdraví, nebo slasti, která se jistě dostaví, když sním tuhle tabulku čokolády? Přiznávám, že často vyhraje to druhé. Dobré jídlo je droga. Je to droga bohužel velmi dostupná, levná a nemá žádná bezprostřední rizika. Riziko přijde až po pár letech, a to je nyní příliš daleko. Až ale přijde cukrovka nebo první infarkt, bude mnohem těžší znovu začínat.

Přeji vám tedy, aby váš začátek byl s touto knihou jednodušší a abyste neztrácely na trati dech. Trať je to totiž dlouhá.

Autorka

Když to zvládnu já, zvládnete to také

Narodila jsem se v Brně do blahobytného moravského rodu, kde snad nikdy nikdo nebyl štíhlý. Od určitého věku se zakulatily obě babičky i jejich sestry, maminka i její bratři, a i když jsem dětem vybrala štíhlého tatínka, také obě moje dospělé děti bojují s kily. Prostě široko daleko v rodině žádný rychlý spalovač, samí ukládači. Tvrzení mé maminky, že zase na druhou stranu přežijeme každý hladomor, mě nijak neuklidňovalo, zvlášť když žádný hladomor ne a ne přijít. Byla jsem prostě rozkošné miminko s mnoha faldíky, baculatá školačka a gymnazistka „krev a mlíko“ – řečeno shovívavě slovy mé maminky. Váha šla i přes mé neustálé pokusy o hubnutí stále výš a výš a po druhém porodu jsem ve třiceti letech vážila skoro sto kilo. V té době jsem už několik let pracovala jako lékařka na diabetologii a vypadalo to, že svým pacientům „kážu vodu a piju víno“. Znalostí jsem měla plno, ale každý večer mě vůle zradila a únava z práce a starosti o dvě děti mě dohnaly k lednici, takže jsem typicky začínala od zítra, od pondělka, od prvního, od úplňku…

No a pak mi jednou definitivně došla trpělivost a dala jsem se do toho. Posledním impulzem byl nákup džínů. Každá, i štíhlá, žena ví, že koupit padnoucí džíny se rovná malému zázraku. A co má říkat baculka, která se potí v těsné kabince s nemilosrdnými světly a zákeřnými zrcadly ze všech stran, ve snaze nasoukat se do pátých, opět malých džínů. V ten moment se ve mně cosi zlomilo. Z obchodu jsem ještě vyšla s hlavou vztyčenou a na ironickou otázku štíhlé prodavačky: „Vám ani tahle velikost nesedí?“ jsem jen zpupně pohodila hlavou a pronesla cosi o špatném střihu. Ale doma jsem si to odplakala. V slzách jsem brouzdala na internetu a probírala se miliony odkazů na slovo hubnutí. Věděla jsem, že jediný smysl pro mě má hubnutí pod dohledem, protože jsem potřebovala mít nejen rádce, ale i mentora, vůdce, ale také někoho, komu bych pomyslně skládala účty, někoho, kdo by mě pravidelně kontroloval, aby mi bylo trapné nezhubnout alespoň deko. Po vyloučení všech sice lákavých, ale na první pohled utopických zázračných a předražených metod jsem se přihlásila do jednoho klubu, kam jsem pak docházela poctivě týden co týden po dobu tří měsíců. A to byl dobrý start. Pod vedením lektorky jsem se nechala vést krok za krokem jako školáček, bez ohledu na moje vzdělání, znalosti a profesi. Dělala jsem všechno jako ostatní – zapisovala jídelníček, počítala kalorie a najednou jsem viděla ty chyby. Hodně tuku a cukru, málo bílkovin a zeleniny, slabý pitný režim, vína také přes míru… Jediné, co u mě bylo asi vždycky v pořádku, byl pohyb – při jakékoli váze a v jakémkoli věku jsem se moc ráda hýbala a byla jsem vždycky duší sportovec. Odmalička na lyžích, na bruslích a v bazénu, dospívala jsem navzdory své váze v posilovně a u baletní tyče, pak přišlo aerobikové období, následovala taneční vlna a poslední léta ujíždím na power józe a běhám několikrát týdně deset kilometrů s docela obstojným časem, dokonce jsem si už dvakrát zaběhla maratonskou štafetu. Ale prostě miluji jídlo a tím se mi moje plány vždycky jaksi zhatily. Když jím větrník, zažívám extázi, belgické pralinky si vychutnávám se zavřenýma očima a kachna manželovy babičky je vyloženě orgastická záležitost. Miluji prostě všechno dobré jídlo a také dobré pití – jsem přece holka z Moravy, kde se víno pije jako voda. Takže jsem se s touto mojí vášní k jídlu celý život prala a v podstatě jsem sportovala proto, abych mohla jíst.

Prvních deset kilo jsem tehdy shodila na zmíněném kurzu během tří měsíců. Všechno šlo krásně, každý týden jsem si pečlivě psala jídelníček, vlastně jsem sama sebe hlídala. Také mi pomáhalo, že jsem se v tom hubnoucím klubu jednou týdně viděla se svými „spolutrpitelkami“. Nemusela jsem se stydět, všechny jsme měly stejný problém – kila navíc. Vzájemně jsme se podporovaly, radovaly se z každého kila dole, některé ženy spolu soutěžily, srovnávaly se, každá podle své povahy a založení. Ale fungovalo to!

Pak mi motivace a síly začaly pomalu docházet. Přece jen jsem v té době měla doma školáčka a k tomu velmi živé batole, babičky daleko, v jiném městě, manžel byl tou dobou hodně v zahraničí, takže celá domácnost ležela na mně. No a také jsem se brzy chtěla vrátit k profesi lékařky, takže práce a starostí víc než dost. Ale po dalším roce jsem se zase vzchopila a napadlo mě, že bych mohla v kurzech na hubnutí dělat lektorku, což by mě dál motivovalo. Vzdělání i osobní zkušenost jsem měla, u přijímacího pohovoru jsem obstála, takže jsem se vrhla do práce. Jednou týdně jsem vedla dva tříměsíční kurzy, vyloženě jsem se na lekce těšila, moc mě bavilo společné řešení problémů žen, které měly vlastně podobné starosti jako já. A navíc jsem dál hubla, vlastně mi ty ženy dávaly zpětně také podporu, vděk a pozitivní energii. Chodila jsem domů unavená, ale s dobitými baterkami. Do toho jsem se v té době zbláznila do aerobiku. Vyzkoušela jsem snad každou formu a postupně jsem se z potupných posledních řad, kde jsem nenápadně funěla, propracovávala na čelní pozice sálu a zanedlouho jsem už patřila mezi mazáky, sestavy jsem měla v malíčku a z cvičitelek se staly moje kamarádky.

Celé moje hubnutí vlastně trvalo asi čtyři roky, někdy váha klesala rychleji, někdy se držela, někdy šlo pár kilo nahoru a pak zase dolů, celkově ale houpačka směřovala níž a níž, až jsem najednou měla dole přes třicet kilo. Cítila jsem se báječně a byla jsem šťastná. Všichni si toho všímali, všichni mě chválili a lichotili mi, byla jsem v sedmém nebi.